NINA POWER

MIT AKAR A FÉRFI?

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nina Power: What Do Men Want?

First published in 2022 by Allen Lane, an imprint of Penguin Press. Penguin Press is part of the Penguin Random House group of companies.

Copyright © Nina Power, 2022

All rights reserved

The Author has asserted her right to be identified as the author of the Work.

Hungarian translation © Szécsi Noémi, 2023

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Fordította Szécsi Noémi

Borítóterv Skrapits Borka

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richard

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-827-3

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Tartalom

Bevezetés

1. A modern férfi szerepkeresése

Jegyzetek

Bevezetés

Vannak férfiak és vannak nők. Néha még bírják is egymást.

E miatt a két egyszerű igazság miatt létezünk. Mindannyian annak köszönhetjük az életünket, hogy a férfiak és a nők – legalább néha – jól megférnek egymással. Minden emberi élet a férfiak és nők létezésének tényéből, na meg a köztük lévő különbségből fakad.

Ugyanakkor olyan korban élünk, amely egyre inkább igyekszik úgy tenni, mintha a nemi különbségek nem számítanának. És bizonyos szempontból tényleg nem számítanak. A múlt században a nők az egyenlőség jegyében tömegesen jelentek meg a politikában, a kultúrában és a munkaerőpiacon. A nők és férfiak ténylegesen végzett és végezni óhajtott tevékenységei egyre inkább megközelítették egymást, ami sok tekintetben bonyolultabb és érdekesebb világot teremtett. A nemek viselkedése a társadalomban, a gazdaságban, valamint az oktatás, kultúra és szexualitás területén jobban hasonult, mint valaha, más szempontokból azonban férfiak és nők aligha lehetnének távolabb és viselkedhetnének értetlenebbül egymással. Eluralkodott a káosz.

A modern ember sok szempontból semleges, nemtelen lény. Fátylat borítottunk különbözőségeinkre – a legtöbb modern munkahelyen már nem számít, hogy férfi vagy nő végzi-e a munkát (habár a férfiak még mindig nagyobb számban töltik be a legveszélyesebb munkaköröket), és az sem számít, hogy a fogyasztó férfi vagy nő, kivéve, amikor valamit – általában teljesen feleslegesen – férfias vagy nőies címkével próbálnak eladni.

Paradox módon egyszerre élünk szexualizált kultúrában és olyan világban, amely szeretne megfeledkezni a nemekről. Az androgün jelleggel való játék, vagyis amikor áthágjuk a szerephatárokat, de nem tagadjuk a nemi különbségek létét, már a múlt része, gondoljunk csak a 70-80-as évek sztárjaira: Bowie-ra, Prince-re, Grace Jonesra, Marc Almondra, Boy George-ra, Annie Lennoxra és másokra. A drag népszerűsége azt mutatja, hogy ma nagy az érdeklődés a nőiesség (és kisebb mértékben a férfiasság) eltúlzott, sztereotipikus megjelenítése iránt, az androgünitásban viszont van valami eldöntetlenség, és ez túl kényes fogalom egy olyan világban, ahol mindennek szilárdan rögzített neve és identitása van.

Szerintem oda kell visszatérnünk, hogy a férfi és nő kategóriát inkább biológiai, és nem társadalmi nemeknek tekintjük, ahol az utóbbi arra vonatkozik, hogy az emberek minek szeretnének tűnni mások előtt. Nem úgy értem, hogy nem számít, minek akarunk látszani, habár mindez túlságosan is passzol a „branding” rögeszméjétől megszállott kultúránkhoz, hanem hogy a biológiai nem figyelmen kívül hagyásával közös valóságunk alapvető igazságairól feledkezünk meg, és nem marad kapaszkodónk annak kapcsán, hogy kik is vagyunk és hogyan érthetjük meg egymást.

Az emberek szemlátomást mindig is hajlamosak voltak a zűrzavar, krízis vagy káosz valamiféle állapotában élni, de mostanság a biológiai valósággal való kapcsolatunkat teljesen leromboltuk valami más kedvéért, az ún. „nemi identitásért”, azaz hogy férfinak, nőnek, egyiknek sem, mindkettőnek, néha az egyiknek, néha a másiknak vagy valami egész másnak érezzük magunkat, és hogy ennek az identitásnak semmi köze nem kell hogy legyen a biológiai nemhez. Ezt a jelenséget definiálja Kathleen Stock Material Girls (Anyagias lányok) című könyvében „a nemi identitást erősítő és a biológiai nemtől távolodó trendként”, és megjegyzi, hogy „nemzedéki szakadék jött létre”.[1] A nemek háborúja a nemekről zajló háborúvá változott, és ha valaki az „esszencializmusba” vagy a biológiába kapaszkodik, tehát továbbra is fenntartja azon nézetét, hogy a nemi különbségek valóságosak, és az emberi lények életét alapvetően határozzák meg, az azt kockáztatja, hogy erőszakkal fenyegetik meg, vagy hogy elveszíti a barátait, a munkahelyét, mert különféle kampányok indultak be, hogy megbüntessék azokat a (főleg, de nem kizárólag) nőket, akik védelmezni merészelik a biológiai nemükből fakadó jogaikat.

Ahogyan azt egy Stockról szóló cikk megjegyezte: „Stock professzor az Egyesült Királyság egyik vezető genderkritikus feministájaként rengeteg kritikát és bántást kapott, miután kijelentette, hogy az egyén nem tudja megváltoztatni a biológiai nemét… blogok, petíciók és Twitter-felhasználók követelik rendszeresen, hogy távolítsák el a posztjáról az ún. »transzfób« nézetei miatt.”[2] Stock nincs egyedül. J. K. Rowling szintén agresszív fenyegetéseket kapott, miután kiállt Maya Forstater adószakértő mellett, akit „transzfób” tweetjei miatt bocsátottak el. Forstater, miután a munkajogi pert elvesztette, 2021 júniusában a fellebbviteli tárgyaláson mégis győzött, mert a bíró úgy ítélte meg, hogy joga van ahhoz a meggyőződéséhez, hogy a biológiai nem valóságos, megváltozhatatlan, fontos, és nem keverendő össze a nemi identitással. Sok más nő (köztük én magam is) élte meg, hogy a beszélgetésekbe és műsorokba való meghívásaikat lemondják, zaklatják és becsmérelik őket azért, mert szóvá tették, hogy a nők aggályait is komolyan kell venni, amikor a „férfi” és „nő” szavak jelentése kapcsán vezetnek be jogi módosításokat. Az ember optimistán abban reménykedik, hogy az egyes személyek tönkretételére irányuló kampányok – amelyekre egyre több polgár és munkavállaló lesz figyelmes, és amelyeket összefoglalóan „eltörléskultúrának” (cancel culture) neveznek – egyszer véget érnek. Hogy az intézmények végre kiállnak majd az alkalmazottaikért, és hogy ahol érdekek ütköznek, ott az emberek leülnek és kidolgozzák a mindenkinek leginkább megfelelő megoldást. Azonban miközben ez a biológiai nemmel kapcsolatos harc folyik, egy másik háború is zajlik. Ezt pedig a férfiak ellen vívják, mindannyiuk ellen!

Vegyünk egyetlen friss példát: Pauline Harmange francia író 2020-as I Hate Men (Utálom a férfiakat) című könyvében kijelenti, hogy a férfiak „erőszakosak, önzőek, lusták és gyávák… bántalmaznak, megerőszakolnak és meggyilkolnak minket”.[3] Amikor a férfiak tiltakoznak, amiért igazságtalan rágalmazás és általánosítás céltáblájává váltak, Harmange nem sok együttérzést mutat: „Miközben azon rinyálnak, hogy milyen üldöztetésben részesülnek manapság szegény férfiak, továbbra is elhárítják a felelősségét annak, hogy ne tisztán a patriarchátus termékei legyenek”.[4] Mára a férfiak a gyűlölet legitim tárgyává váltak. Történelmi perspektívából mondhatnánk azt, hogy „Na végre!”, és jelenleg tényleg itt is tartunk, habár nem szabad elfelejtenünk, hogy a férfiak már jó ideje célkeresztbe kerültek. Hanna Rosin egy 2010-es cikkben azt a kérdést teszi fel, hogy „Mi van akkor, ha a modern, posztindusztriális gazdaság egyszerűen jobban passzol a nőkhöz, mint a férfiakhoz?”[5] Ha Rosin több mint egy évtizede a gazdaság akkori állása alapján vethetett fel ilyen kérdést, akkor manapság viszont a kultúra szintjén vetődik fel, hogy mi a helyzet a férfiakkal. A férfiaknak túl sokáig volt túl jó dolguk, szólnak egyes hangok. Az erőszak túlnyomó részéért ők felelősek. Úgy viselkednek, mintha mindent megérdemelnének. Meg vannak számlálva a napjaik.

2009-ben írtam egy rövid, vitaindító könyvet, a One-Dimensional Womant (Egydimenziós nő), amelyben megírtam, hogy vélekedésem szerint hol van a nő helye a világban. A könyv arra fókuszált, milyen módokon buzdítják egyre inkább a nőket arra, hogy lépjenek be a munkaerőpiacra, és ezáltal „dolgozókként” azonosítsák magukat, és hogy mindez hogyan jelenik meg a kortárs kultúrában. A könyvnek a férfiakkal kapcsolatban nem sok mondandója volt, de nem is pocskondiázta őket.[6] Úgy láttam, hogy a 2000-es években a nőknek nem annyira a nyílt nőgyűlölettel kellett szembesülniük, hanem inkább a kultúra opportunizmusával, amely a feminizmust akarta „eladni” a nőknek, és azzal, hogy miközben zömében férfiak által betöltött munkakörök szűntek meg, egyes munkahelyeket egyre inkább női munkahelyeknek címkéztek. Ahogyan az gyakran megtörténik, a férfiakat és nőket egymás ellen hangolták annak érdekében, hogy valaki profitáljon ebből. Azt hiszem, újabban olyan fázisába léptünk ennek a megosztásnak, amely kevésbé a munka és gazdaság szintjén működik, sokkal inkább arról szól, hogyan viselkedünk egymással. Ezzel párhuzamosan bekövetkezett az osztályok mint előnyt biztosító kategóriák hanyatlása; helyettük immár az identitás lett a kategorizálás alapja. Most már nem az számít, hogyan kapcsolódunk a termelés folyamatához – hogy a munkánk során kizsákmányolnak-e minket –, hanem inkább az, hogy hogyan azonosítjuk magunkat, és vajon az identitásunk jó (azaz érinthetetlen) vagy pedig rossz (azaz szabadon kritizálható). Osztályként a férfiak ma határozottan az utóbbi kategóriába tartoznak.

Persze valóban akad néhány olyan férfi, aki úgy viselkedik, mintha a világ és benne a nők tartoznának nekik valamivel. Ez kétségtelenül így van. Egyes férfiak rendkívül erőszakosak. Mások hatalommal rendelkeznek. Ezek a férfiak azonban nem az összes férfit jelentik. A férfiak többsége saját élményeim alapján és statisztikailag is kedves, gondoskodó, öntudatos, érdeklődő, érzelmes, szerető és védelmező ember, barátként és partnerként egyaránt. Talán eddig csak szerencsés voltam, de nem hiszem, hogy erről lenne szó. És úgy hiszem, sok nő vélekedik hozzám hasonlóan. A férfiak többségében, akárcsak a nőkében, jó és rossz keveredik, és nem jelenthetjük ki róluk, hogy menthetetlenek.

Olyan egyszerű gyalázni a férfiakat. Sokkal nehezebb, de hosszú távon kifizetődőbb, sőt azt mondanám, szükségszerű elgondolkodni azon, hogyan tudnánk hatékonyabban együtt élni, hogyan tudnának a férfiak és nők megbarátkozni egymás létezésével. Ha boldogabban szeretnénk együtt élni, akkor sokkal több konstruktív gondolatra van szükség arról, hogyan is tudnánk ezt megoldani. Tényleg hasznos emberek egyetlen csoportját támadni? Tényleg ez hozza meg a kívánt hatást, vagyis azt, hogy a férfiak nem viselkednek majd többé úgy, ahogyan nem szeretnénk? Mi van, ha mindez valójában az ellenkező hatással jár, és még inkább belesodorja a férfiakat a nőgyűlölő ideológiákba? Ha sértődött és esetlegesen erőszakos viselkedésre hangolja őket? Összességében gyakorlatilag mindannyian ugyanazt akarjuk: harmóniában, a szükségtelen bántásokat mellőzve, a rászorulókat segítve, a sérelmeket elismerve és mindig igazságot szolgáltatva együtt élni. Csak abban nem értünk egyet, hogyan valósítható meg mindez. Egyesek azt szeretnék, ha szigorúbban felelősségre vonnák azokat a férfiakat, akik nők ellen követnek el bűncselekményeket. Ez valóban példaként szolgálhatna a többi férfi számára, csökkentve ezáltal az ilyen esetek számát. Mások teljesen le akarják rombolni a patriarchátus ködös fogalmát. Én egyre inkább úgy gondolom, hogy kevésbé struktúrákban kellene gondolkodni (és a patriarchátus maga is struktúra), inkább a kölcsönös tisztelet viszonylataiban. Abban, hogy hogyan jöhetünk ki egymással a mindennapi életben, nem pedig hatalmas, elnyomó rendszerekben, amelyektől cselekvésképtelennek érezzük magunkat. A férfiak és nők valóban különböznek, csak már elfelejtettük, miben. Mindig lehet új módon értelmezni ezeket a különbségeket, de ha tudomást sem veszünk róluk, akkor annak egészét sem fogjuk fel, hogy kik vagyunk.

A ma domináns és negatív, a férfiak „hatalmát” és „privilégiumát” emlegető diskurzussal az az egyik baj, hogy ezeket a jelzőket alapvető tulajdonságokként kezeli, mintha a férfiak ezekkel együtt születnének, és semmi mást nem lehetne kezdeni velük, mint felpanaszolni a létüket. Ez a felfogás azt sugallja, hogy a férfiak többnyire lekezelően bánnak a nőkkel, vagy legalábbis azt tennék, ha még jobban megúszhatnák a felelősségrevonást. De ha a férfiak „egyszerűen csak ilyenek”, és valahogy testületileg utálják és megalázzák a nőket, akkor hogyan tudna bárki bármit tenni ez ellen?

Kezdjük pár fontos kérdéssel: a legtöbb férfi tényleg nőgyűlölő? Nem hinném. Abból ítélve, hogy nőkkel töltik az idejüket, gyermeket vállalnak és nevelnek velük, nem igazán lenne értelme, hogy gyűlöljék őket, hacsak nincs valami szörnyűséges baj a kultúrával úgy általában. Nem kétséges, hogy néhány férfi (és néhány nő) tényleg utálja az „összes” nőt és megveti az „összes” férfit kivétel nélkül, de ezek rendhagyó és szélsőséges nézőpontok. Ehelyett a mindennapi életünkben és saját magunkban is inkább a különböző összefüggéstelen gondolatok és érzések kavalkádjával találkozunk. Nem mindig tudjuk, hogyan érzünk valaki iránt emberi minőségében, és mit gondolunk róla a nemének képviselőjeként. Meglepően zavaros kapcsolat van az ember személye és férfi vagy női mivolta között: megítélhetünk valakit, akivel először találkozunk, az érdeklődése, a megjelenése, a modora és sok más dolog alapján, de a nemét is észleljük, még ha érintőlegesen is. Azaz egyszerre észleljük egymást emberként, valamint „férfiként” és „nőként” (vagy esetleg, alkalmanként „egyikként sem nyilvánvalóan”) is. Valószínűleg mindannyiunknak vannak ilyen vagy olyan előítéletei a másik nemről, de arra is kétségtelenül képesek vagyunk, hogy valakit önmagában lássunk, a nemén túl, de nem feltétlenül teljesen eltekintve attól.

Ugyanakkor ha egészségesebb együttélésre vágyunk, el kell köteleznünk magunkat a mellett a gondolat mellett, hogy a változás lehetséges, és az emberek képesek jobbá válni, képesek felülkerekedni a nehéz helyzeteken, és meg tudják változtatni gondolkodásmódjukat. Ha ez nem történik meg, egyre jobban eltávolodunk egymástól, nem csupán társadalmi osztály és származási hely, de etnikum és nem alapján is elszigetelődünk. Persze szükségszerűen adódhatnak olyan alkalmak, amikor a férfiak és a nők el akarnak különülni, vagy saját teret szeretnének maguknak, de ha sokrétű világban kívánunk élni, akkor tényleg el kell köteleződnünk az elhatározásunk mellett, és nem szabad megrettennünk attól, hogy kik vagyunk, pozitív és negatív vonásaink összességében. A kereszténység utáni kor rendkívül kíméletlen, az embereket gyakran egyetlen általuk elkövetett hibához láncolja, vagy egy-egy negatív kategória képviselőiként kezeli őket ahelyett, hogy komplex személyiségnek tekintené őket. Ahogyan sok híresség, sőt sok hétköznapi ember is a saját kárán tanulta meg: az internet nem felejt. Ha valaki egy adott pillanatban valami „rosszat” tweetelt, ügyetlen megjegyzést tett, vagy „sértően” nyilatkozott, ha megbántott valakit, akkor mindig lesznek emberek, sokszor vadidegenek, akik mindenkit emlékeztetnek az illető „bűneire”.

Manapság, ugyanúgy, ahogyan a múltban a nőkkel tették (az a boszorkány tette terméketlenné a földemet!), testületileg okolják a férfiakat néhány ember vétkéért. De a büntetés változást nem ismerő logikája nem hoz változást. Ehelyett mintha perverz módon azt szolgálná, hogy minden maradjon a régiben, valamiféle nemek közötti patthelyzetben. A kultúránk szívesen egyesíti a hedonizmus népszerűsítését és az iránta való érzéki kíváncsiságot a puritán erkölcsiséggel. Más szóval: egyfelől ösztönöz, hogy érezzük jól magunkat és önző módon hajszoljuk az élvezeteket, másfelől viszont ha bármi hibát ejtünk, vagy bármilyen okból mások céltáblájává válunk, a ránk kiróható társadalmi büntetésnek nincs határa.

Manapság gyakran megfeledkezünk a megbocsátás lehetőségéről –akár önmagunkról, akár másokról van szó. A megbocsátás és a hibák lehetőségének elfogadása nélkül gyanakvó elszigeteltségre vagyunk ítélve. Ugyanakkor a másik nem megértéséhez először saját magunkat kell megértenünk. Ahogy a pszichoanalitikus Massimo Recalcati megfogalmazza In Praise of Forgiveness (A megbocsátás dicsőítése) című írásában:

„A megbocsátás művelete, ha sikeres, megtöri az én és az erőforrásául szolgáló paranoid-narcisztikus erőszak közötti kapcsolatot. Ez egyfajta visszafordulás, visszahúzódás, és ami a legfontosabb, a saját én újragondolása… A megbocsátás művelete elsősorban és leginkább a saját eszményi önképünkkel való végleges leszámolás, egészen annak valós határainak megértéséig.”[7]

Egyszerűbben megfogalmazva: mielőtt másokat okolnánk a saját nyomorúságainkért, először talán a saját elvárásainkkal érdemes szembenéznünk. Nyilvánvalóan nagyszabású változásokon megyünk keresztül a társadalmi erkölcsök terén. Előfordulhat, hogy pár éve elfogadott, akár viccesnek és kétértelműnek számító dolgok már nem megengedhetőek, még akkor sem, ha egyelőre még nem illegálisak (mert például lehetséges, hogy a szabályozás nélküli flörtölést a jövőben betiltják). Szóval, milyen világban is szeretnénk együtt élni?

Legyünk őszinték. Mint mondtam, a legtöbb általam ismert férfi jobbára a jó fejtől a csodálatosig terjedő skálán helyezkedett el. Szeretem az édesapámat, aki minden értelemben remek példaképnek bizonyult a számomra. A fivérem szintén kedves és vicces férje a feleségének, és figyelmes édesapja a fiának. Nagyon szeretek és szerettem pár férfit, és egyes férfiakkal évek óta jó barátságban vagyok. Volt néhány hosszú kapcsolatom férfiakkal, akiket még mindig nagyon szeretek. Akadtak férfiak, akik olykor megbántottak a viselkedésükkel, és olyan kapcsolatok is, amelyek nem voltak épp ideálisak. Én is okoztam fájdalmat, és ezért vállalom a felelősséget. Álltam közel férfiakhoz, akik öngyilkosságot követtek el, olyan fájdalmat hagyva maguk után, mintha pisztolygolyó ütötte lyukak lennének a lelkemen. A legtöbb általam ismert férfi érdekes és érdeklődő, és még azokban is találok valami csodálnivalót, akikkel nem jövök ki jól. A tapasztalatok ezen tárháza, úgy hiszem, nem számít rendhagyónak egy olyan nőnél, aki vonzódik a férfiakhoz, és szereti velük tölteni az idejét.

Talán furcsán hangzik, de felnőttnek lenni azt jelenti, hogy az embernek néha kockáztatnia kell: kockára tenni a szívét, a bizalmát, olykor akár a jóllétét. Az élet veszélyes, annak a népszerű felfogásnak az ellenére is, miszerint mindent meg kell tennünk, hogy megvédjük magunkat a negatív végkifejletektől. Egyszerűen nem tudhatjuk mindig, mire számítsunk, jóra-e, vagy rosszra. Felnőttként meg kell értenünk, hogy élni – valóban létezni, szeretni – mindenféle potenciális veszéllyel jár, miközben a lét értelmét és legnemesebb örömét hordozza, mert mindezek elválaszthatatlanok egymástól. Ez persze nem jelenti azt, hogy el kell fogadnunk mások vagy saját magunk negatív viselkedését, vagy hogy nem kell javulnunk és fejlődnünk emberként.

Néha a kapcsolatok rossz véget érnek, és ezért senki sem hibáztatható. Elég egyoldalú játék azt keresgélni, hogy egy kapcsolatban ki volt a hibás, mégis sok ember, férfiak és nők egyaránt, szeret ujjal mutogatni, mintha ilyen egyszerű lenne az élet és a szerelem. Ez részben azért van így, mert túlságosan sokat biztatnak minket arra, hogy egyetlen emberbe helyezzük minden bizalmunkat – mintha tényleg létezhetne egyvalaki, aki úgy lát minket, ahogy vagyunk, aki jobb emberré tesz minket, és teljessé teszi az életünket. És ha ez rosszul sül el, akkor muszáj „utálnunk” az illetőt, amiért tönkretette az álmainkat.

Néha talán tényleg ráakadhatunk arra az egyetlen, kivételes társra, de még ha rá is találunk, a vele való lét akkor is folyamatos, mindennapos elköteleződés, ami nem értelemszerű vagy könnyű dolog. A másik ember nem tárgy. A valódi kapcsolat nem árucikk. Az élet gyakran nehéz és igazságtalan, és mindannyiunkra igaz, hogy sokszor nem vagyunk hajlandóak a valósággal való szembenézésre. Kissé túlzás azt várni a másik embertől, hogy egyszerre legyen a szeretőnk, a barátunk, a gondozónk, a bankárunk, a takarítónk, a bébiszitterünk, a szakácsunk, a terapeutánk satöbbi. Nyilvánvalóan minden hosszú távú, komoly kapcsolatban, legyen az akármilyen szórakoztató és örömteli is, kemény munkára van szükség. Ez a fajta elköteleződés gyakran ütközik a kultúránkkal, amely a rövid élettartamot részesíti előnyben: kicseréljük azt is, ami tönkre sem ment, és általában is a divatos, könnyű és kényelmes dolgokat keressük. Bár a 20. század egy adott szakaszában a párkapcsolat vagy a család fogalma a politikai baloldalon a hagyományokat és az elnyomást (és a hagyományok miatti elnyomást) jelentette, és valóban sok tekintetben fullasztó és az erőszak különféle módozatait rejti magában, ugyanakkor a család az ellenállás bástyája a külvilág ellen. Amikor az állam elveszti a kontrollt, amikor az intézmények ellehetetlenülnek, amikor az addig tanultak értelmüket vesztik, a család az, ami megtart, a szeretet és a megértés révén.

Ha a család jól működik, akkor képes kiegyensúlyozottságot, védelmet és normalitást nyújtani, békés menedéket a káosz elől. Egyetlen olyan politikai erő sem tarthat ki sokáig, amely a család felforgatására és eltörlésére tör, semmilyen körülmények között. Többé már nem látom úgy, hogy politikailag radikális cselekedetnek számítana a család tönkretételét vagy „eltörlését” támogatni. Ellenkezőleg, a család kiiktatása nagyon is passzol ahhoz a gazdasághoz és kultúrához, amely létrehozza és aztán kihasználja a magányos, egyedülálló individuumot. Már a párokat is „titkos társaságnak” bélyegezhetik.[8]

A világ manapság gyakran őrjítő. Tébolyult masinák vesznek minket körül, és minden arra ösztönöz, hogy mindig legyünk online. Nem világos, legalábbis nekem nem, hogy a technológia könnyebbé vagy nehezebbé tette a kapcsolatokat, habár arra tippelek, hogy inkább az utóbbi. A pap és gondolkodó Ivan Illich egyszer azt írta, a mértékletesség (nem mint a válság utáni neoliberális kormányok által előszeretettel alkalmazott gazdaságpolitika, hanem mint a személyes kötődés formája) mellett érvelve: „ [A mértékletesség] annak elfogadásának gyümölcse, hogy a dolgok vagy eszközök tönkretehetnék az eutrapeliát (vagyis a könnyed játékosságot) a személyes kapcsolatokban, ahelyett hogy elősegítenék.”[9] A mértékletesség itt a zavaró tényezőktől való elfordulást jelenti a végső soron igazán számító dolgok felé, mint a kötődéseink, a kapcsolataink, a beszélgetéseink, a nehézségeink és a közös jelenünk.

Ez a könyv is a „könnyed játékosság” szellemében született, azért, hogy szembeszegüljön kegyetlen kultúránk azon törekvésével, hogy uralkodjon a kapcsolatokra való képességünk felett. A szöveg egy része arra összpontosít, hogyan beszélnek a férfiak önmagukról és a nőkről online, többek között szó esik majd a virtuális térben zajló beszélgetésekről, az online pornográfiáról és az internetes randizásról. Illichhez hasonlóan én is azt gondolom, hogy a technológia fenyegetése elveheti tőlünk az élet játékosságát és kockázatát, miközben értelmetlen gyanakvást és félelmeket hoz be az életünkbe. Ha például az ember meg akar büntetni valakit egy vélt bántásért, az internet durva, de hasznos eszközként szolgálhat a nemek bíróságon kívül zajló párharcában. Az viszont nem világos, mennyire könnyű vagy lehetséges felelősségteljesen használni ezt az eszközt, különösen érzelmi érintettség esetén.

Manapság az internet az emberek fejében megforduló mindenféle szörnyűségek hatalmas tárháza. Arra szolgál, hogy kémkedjünk, és utánunk is kémkedjenek. Nem különösebben problémamentes vagy örömteli médium. Gyakran azt kockáztatjuk, hogy az eszközeink használnak minket, hogy negatívan alakítják az egymás iránti viselkedésünket. Az internet gyakran mutat hamis és egyenetlen képet a valóságról: ugyanakkor viszont néha rémisztően világosan tükrözi a vágyainkat. Az internet miatt bizonyos értelemben jobban elzárkózunk a véletlen találkozásoktól, a sorsszerű, kockázatos eseményektől – pedig az élet éppen ezekből áll össze. Ahogy a Vadember mondja a Szép új világban: „De én nem akarok kényelmet. Én Istent akarom, én költészetet akarok, én igazi veszélyt akarok, én szabadságot akarok, én jóságot akarok, én bűnt akarok.”[10]

Az emberek láthatólag még mindig nem kerekedtek felül a szenvedés iránti ősi vágyakozásukon, ami néha a másik nem formájában ölt testet. De mi változott az elmúlt pár évtizedben, ha változott egyáltalán bármi? Kamaszkoromban az emberek általában a valóságban találkoztak össze, véletlenszerűen, gyakran az iskolában, az egyetemen vagy egy pubban. Az 1990-es évek sokkal „személyesebb” évtized volt, mint a 2010-es évek, vagy amilyennek a 2020-as évek ígérkeznek, még akkor is, ha figyelmen kívül hagyjuk a világjárvány karanténjait. Akkoriban talán az ivás és a drogozás sokkal inkább közösségi élményt jelentett, mint most, és egy bizonyos történelmi pillanatban volt egyfajta örömteli „züllésbeli egyenrangúság” a fiatal férfiak és nők között. A „fiús csajok” – azok a lányok, akik ittak és éppolyan vulgárisan viselkedtek, mint a fiú haverjaik – és a „pasik” azon versengtek, hogy ki áll elő túlzóbb ostobasággal.

Én szerettem fiús lány lenni, örültem, hogy befogadtak a pasik, még akkor is, ha az ivásról végül elég nehéznek bizonyult lemondani. A gátlástalan és kölcsönös ugratás nem volt különösebben méltóságteljes dolog, de nyilvánvaló jele volt egy figyelemre méltó odafordulásnak a társadalmi egyenlőség felé. Nem akarom dicsfénybe vonni a közelmúltat, de egészen biztosan közös megegyezés volt abban, hogy mindannyian rászolgáltunk némi gúnyolódásra, és hogy jó dolog az, ha az ember ugyanúgy tud magán nevetni, mint másokon, különösen ha mindez jó hangulatban történik. Továbbra is fontosnak tartom, hogy a nők és a férfiak gyűlölet és aránytalan sértődés nélkül kigúnyolhassák egymás, akár egyénileg, akár csoportosan kinyilvánított túlzásait. Őszintén hiszem, hogy az ilyesféle évődés biztonsági szelepként óv meg minket a súlyosabb fájdalmaktól és sérelmektől. Jószándék van abban, ha valaki képes magán és másokon nevetni: nem élhetünk úgy, hogy folyton attól rettegünk, hogy megbántjuk egymást, mert ettől csak növekszenek a sérelmek! Ahhoz, hogy a valóság talaján maradjunk (és megőrizzük a józan eszünket), érdemes meghallgatni mások véleményét, amikor el akarják mondani, hogyan látnak minket, ahelyett hogy rájuk kényszerítjük az idealizált önképünket. Mindenki tud hülye lenni néha.

Természetesen az internet előtti korszak sem volt csodálatos, és igenis meglehetnek az okai annak, hogy értékeljük ezt a mostani óvatosabb, kevésbé hedonisztikus kort is. De azért észrevehetjük, hogy szép lassan változik a világ, és feltehetjük a kérdést, hogy hogyan boldogulhatnak egymással a mai világban a férfiak és nők, hogyan lehetünk őszintébbek, kedvesebbek, de egyben realistábbak egymással, miközben megőrizzük játékos természetünket és méltóságunkat. Hogyan sajátíthatjuk el egymás szeretetének és tiszteletének képességét, amikor ezek az örökös értékek elvesznek a kultúra szélesebb kontextusában? Akár úgy hisszük, hogy a történelem végén járunk, akár úgy, hogy a kései kapitalizmus közepén, vagy a liberalizmus összeomlásánál, vagy jellemezzük bármi más módon korunkat, semmiképpen nem túlzás azt állítani, hogy a fenti értékekkel nem sokat törődnek. Persze mindig hátat fordíthatunk az uralkodó kultúrának, sok ember meg is tette a vallás, hagyomány, vagy a közjólét más eszméinek jegyében. De ehhez bátorság kell, és az a vágy, hogy túllássunk az élet mainstream kultúra által mutatott szűk határain.

Rövid megjegyzés a terminológia kapcsán: a könyv során a nőkre és férfiakra utalva inkább a biológiai nem (sex) fogalmát használom a társadalmi nem (gender) fogalma helyett. Az angol nyelvben az elmúlt évtizedekben gyakran használták a gender szót a biológiai nemet jelentő kifejezés (sex) helyett, hogy elkerüljék a szó más jelentéséből (szexuális aktus) fakadó, esetlegesen zavaró félreértést. De a gender szó eufemisztikus használata egyre több új nehézséget hozott a világ értelmezésének tekintetében, ahogyan azt részben megpróbálom elmagyarázni a továbbiakban.

1. A modern férfi szerepkeresése

A nők szerint a férfiaknak terápiára kellene járniuk. A férfiak szerint a férfiaknak testépítéssel kéne foglalkozniuk. Pedig a férfiaknak voltaképpen eredeti nyelven kellene elolvasniuk Proust magnum opusának, Az eltűnt idő nyomábannak mind a hét kötetét.

Jack bejegyzése a Twitteren[1]

Miért írtam meg ezt a könyvet? Részben azért, mert eddigi életem során személyesen és politikailag is felkavaró hatást gyakoroltak rám a média és a technológia által kreált határvonalak férfiak és nők között. Részben azért is, mert úgy érzem, hogy a nők és a férfiak élete az amúgy is sommás megfogalmazásokban utazó média általánosításaivá egyszerűsödött, miközben ezek a megfogalmazások semmilyen szinten nincsenek szinkronban az életünk összetettségével. Nagyon könnyű lett jelentéktelen példák alapján cinikusan és elutasítóan beszélni bizonyos csoportokról, és közben úgy tenni, mintha ezek a megállapítások mindenkit egyaránt érintenének. Emellett a világ mai állása szerint néhány csoport szabadon és korlátlanul rágalmazható, míg másokat kritizálni is tilos. A mai logika szerint a legjobban elnyomott csoportok azok, akik jelenleg vagy a múltban az identitásuk miatt szenvedtek. Azoknak, akik jobbá szeretnék tenni a világunkat – és ki ne szeretné? –, ajánlatos szövetséget kötniük az elnyomott csoportokkal, amennyiben eleve nem tartoznak a soraikba – legyen ez a csoport a transz nők közössége, az egykori rabszolgák leszármazottai, vagy más, a múltban rossz bánásmódban részesült embercsoportok. És miért is ne következhetne be történelmi váltás abban, hogy ki kerül kivételezett helyzetbe?

A probléma akkor van, ha ehhez a sémához igazodva mindez kimondatlanul azt is magában foglalja, hogy a világban a szenvedés véges mennyiségű (vagy kevés). Hogy az emberben éppen csak annyi együttérzés van, hogy mindig azon csoport felé forduljon vele, amelyik abban a pillanatban arra érdemes. A fájdalom ezen mennyiségi felfogása azt jelentené, hogy egyes emberek nem is szenvednek, amikor pedig igenis szenvednek, más szóval hogy az ő a szenvedésük mit sem ér. Tehát például a férfiak – hogy a könyv fő témájára térjünk – nem szenvednek igazán, még akkor sem, amikor szenvednek, mert az ő szenvedésük sosem annyira valóságos vagy fontos, mint másoké.

Mindeközben a mai politikai irányzatok némelyikében él egy erős erkölcsi vonulat, amely nemcsak helytelen, de valóban és kifejezetten veszélyes is. Létezik az a fajta kegyetlenség, amelynek az elkövetője biztos benne, hogy a „jó oldal” nevében cselekszik, azt hiszi, hogy segíti a rászorulókat. Judith Shklar filozófus így fogalmaz:

„A politika egyik aktuális jelensége, hogy a politikai kegyetlenkedés és igazságtalanság áldozatai gyakran semmivel sem jobbak, mint a kínzóik. Csak arra várnak, hogy helyet cserélhessenek a másikkal… még az embergyűlölet vádját kockáztatva sem tehetünk úgy, mintha az áldozatszerep bárkit jobbá tenne. Ha megfeledkezünk róla, hogy akárkiből lehet áldozat, ha hagyjuk, hogy a szenvedésre válaszul támadó gyűlölet vagy a fájdalom kiváltotta sajnálat elvakítson minket, azzal akaratlanul is a jövő kínzóit segítjük, a jelen áldozatainak túlértékelése révén. Túlságosan nagy a kísértés, hogy úgy higgyük, minden áldozat egyformán ártatlan, mivel önkéntes áldozatok szükségszerűen nem léteznek. Ennek végeláthatatlan körforgás lehet az eredménye, ahol a kínzók és az áldozatok folyamatosan szerepet cserélnek egymással.”[2]

Manapság az áldozatszerep paradox módon rendkívül erős, ráadásul potenciálisan rosszindulatú eszközzé vált. Sokkalta nehezebb, de még annál is fontosabb, hogy ne az áldozatok rangsorolásával, hanem a szenvedés egyetemességének megértésével induljunk el, és hogy gondos és érett mérlegeléssel azt próbáljuk kitalálni, hogyan csökkenthetnénk mindenki fájdalmát. Ha az egyik csoportot a szenvedéseiért a másik csoport szenvedésével kárpótoljuk, akkor az eredeti sérelemnél is nagyobb kárt okozunk. Ha már a férfiak a múltban előnyt élveztek, keressünk jóindulatúbb módszert a régi privilégiumaik újrafelosztására, ahelyett hogy a „kegyetlenség végeláthatatlan körforgásába” lépünk. Legyünk mi, nők a nagyvonalúbbak.

Abban reménykedem, hogy az utóbbi évek ellenségeskedése után a férfiak és a nők békét köthetnek egymás új alapokon nyugvó és átfogóbb megértése révén. Szeretném, ha megbocsátanánk egymásnak, és ahol lehet, újra egymásra találnánk, és élveznénk az életet egymás társaságában – vagy ha esetleg úgy kívánjuk, akkor egymás nélkül. Remélem, hogy tudunk úgy élni, hogy a férfiak és a nők közti különbségeket elismerjük, ahol el kell ismernünk – de ezek a különbségek nem akadályozzák az egymás szeretete és megértése iránti elkötelezettségünket. Nem vagyunk egyformák. Értelmetlen és végső soron károsabb is úgy tenni, mintha azok lennénk: ám ez nem jelenti azt, hogy nem tehetjük és szerethetjük ugyanazokat a dolgokat és egymást. Nem szabad hagynunk, hogy belesodródjunk egymás hibáztatásába: mind veszítünk azon, ha így teszünk.

Szóval mit akar valójában a férfi? Értelmetlen azt firtatnunk, hogy mit akarnak általában a férfiak, vagy akár egy adott férfi mit „akar”. Ezzel a problémával már Sigmund Freud is szembesült, amikor 1925-ben egy levelében azt kérdezte Marie Bonapartétól, hogy „mit akarnak a nők?” A megfordított kérdésre majdnem 100 évvel később sem kapunk jó vagy egyszerű választ, ahogyan Freud sem tudta megfejteni a rejtélyt. De a játék szellemében tegyünk úgy, mintha egy egyszerű kérdés megválaszolásával körvonalazni lehetne a vágyat.

Amikor férfi barátaimat arról kérdeztem, szerintük mit akar a férfi, többek közt a következőket válaszolták: „Áruld el, ha rájöttél”; „Egy helyes nőt”; „Hogy békén hagyják őket”; „Puncit”; „A haverjaival lógni”; „Jó emberré válni”; „Egy műhelyet”, „Egy nőt, aki mellett önmaga lehet”, „Nyugodt életet”; „Nigella Lawsont”; „Miért engem kérdezel? Elég béna vagyok férfinak” és „Egy sört”.

De vannak emberek, akik tényleg úgy gondolják, hogy létezik egyszerű válasz. Ma egész intézményrendszer épül arra, hogy elmagyarázza a férfiaknak, mit kellene akarniuk. A férfiasság hatalmas üzlet. Könyvek és honlapok fejtik ki egészen világosan, hogyan kell férfinak lenni. Vannak hódítási kalauzok, azaz olyan könyvek, amelyek a sikeres flörtölésre és szexuális trófeaszerzésre tanítanak. Vannak kézikönyvek, amelyek azt magyarázzák el, hogyan lehet egy férfi férfiasabb, hogyan építhet súlyemeléssel és más edzésmódszerekkel izmokat. Vannak könyvek, amelyek a férfilét nehézségeire reflektálnak, és olyanok, amelyek valahol félúton vannak az eddig felsoroltak között. A férfiasság ezen narratívái közül jó néhány több-kevesebb agresszivitással a mai kultúra „elnőiesedése” (és ezáltal enerváltsága) ellen lép fel.

Akármit is gondolunk a férfiasság-iparágról, a férfiak jelenlegi démonizálása mindenkinek rosszat tesz. Mindkét oldalon gyűlöletet gerjeszt, és megszünteti többek közt a nemek közötti nagylelkűbb, megértőbb és játékosabb viszony számos lehetőségét. Amikor az olyan pszichoguruk, mint az elsősorban fiatal férfiakat megszólító Jordan Peterson felemelkedését vizsgáljuk, azt látjuk, hogy ezek a tömegek az apafigurára való kulturális igényét elégítik ki.

Peterson a patriarcha egy adott típusát példázza: jól öltözött, szinte az 1950-es évekből kilépett idősebb férfi, aki élettapasztalatától és felelősségtudatától indíttatva ad iránymutatást az ifjúságnak. Peterson, aki a 2018-as, 12 szabály az élethez: Így kerüld el a káoszt! című bestsellerében azt ígéri, hogy megmutatja, hogyan térhetünk le a „pokolba vezető utakról”, a tágabb társadalomból vagy fiatalemberek családi életéből amúgy hiányzó irányítást testesíti meg. Varázsa szintetikus bölcsességeiben rejlik, amelyek a kereszténység, a liberális értékek, a jungiánus gondolatok, valamint a szenvedés elfogadásának keverékéből állnak össze: „Ahhoz, hogy kihúzhassuk magunkat, tágra nyílt szemekkel kell elfogadnunk az élettel járó felelősséget.”[3] Szemlátomást sok ember vágyik arra a fajta bizonyosságra, amikor valaki határozott hangon alapvető dolgokat mond el neki: „Tegyél rendet a szobádban!” vagy „Szedd össze magad!”

De csak férfiak lehetnek Petersonok? A „tegyél rendet a szobádban” olyasmi, amit az anyák mondanak, jellemzően a tinédzser gyermekeiknek. A fiatal nőknek is biztosan ugyanolyan nagy szükségük van útmutatásra, mint a fiatal férfiaknak, és sok férfinak jót tenne, ha idősebb, bölcsebb nőkre hallgatna. Mégis érvényes a kérdés, amit Ed West tesz fel: „Miért nem volt soha női Jordan Peterson?”[4] Mary Harrington író arra hívja fel a figyelmet a válaszában, hogy „egy női Jordan Petersonnak beszélnie kellene az anyaságról. De az a paradox helyzet áll fenn, hogy akik épp nyakig benne vannak az anyaságban, azoknak nincs idejük Jordan Petersonnak lenni.”[5] Harrington azt is hozzáteszi, hogy a női Jordan Peterson azon nők soraiból kerülhetne ki, akik már felnevelték gyermekeiket, ezért „több nagyinak kellene teret adni”.[6]

Az engem érdeklő megbékélési projektben valóban több helyet kellene biztosítani a nagyiknak: tényleg szörnyű, hogy az idősebbek kollektív bölcsessége mennyire háttérbe szorul egy olyan kultúrában, amelynek a fiatalság, az újdonság és az ideiglenesség a rögeszméi. Az anyákat és az idősebb nőket rendszerint kihagyják a politikai eszmecserékből, a fiatal férfiak és nők pedig tudomást sem vesznek a létezésükről.

Ez a könyv nem arról szól, hogyan legyen egy férfi férfiasabb, és azt gyanítom, egyetlen nőnek sem segít abban, hogy jobb kapcsolatba kerüljön egy adott férfival, legalábbis közvetlen módon biztosan nem. Részben filozófiáról, részben személyes megfigyelésekről, részben pedig a társadalom kritikájáról esik benne szó. A férfilét néhány szélsőséges példáját tekintettem át, hogy jobban megértsem, hogyan gondolkodnak egyes férfiak, és hogy mindebből mi következik a jövőben lefolytatható párbeszédre nézve. A kutatómunka során érdeklődéssel figyeltem, mit mondanak a férfiak online és offline, amikor magukról beszélnek, valamint hogyan nyilvánulnak meg a nőkről, főleg akkor, amikor azt hiszik, hogy a nők nem hallják őket.

Nem vagyok teljesen biztos benne, hogy a nőknek tudniuk kellene, mit mondanak róluk, amikor nincsenek hallótávolságban, de egyfajta önkínzó tudásszomj nevében elhatároztam, hogy kiderítem. Sok mindent kihagyok – nem sokat beszélek például a férfiak és a sport viszonyáról, pedig lehetne mit mondani, különösképpen a foci és a férfiasság kapcsolatáról. A könyv az Egyesült Királyságban íródott, ezáltal példáimat főleg a nyugati világból vettem. És mivel főként a férfiak és nők közötti kapcsolat – vagy annak hiánya – áll a fókuszában, ezért a férfi homoszexualitásról nem esik benne részletesen szó.

A könyvem tehát főleg a férfiakra, a nőkre, a heteroszexualitásra, és ahogy látni fogjuk, a heteroszocialitásra helyezi a hangsúlyt. Amikor azt mondom, hogy „heteroszociális” világban élünk, arra utalok, hogy a kulturális, a mindennapi és a gazdasági életben egyaránt szinte mindenhol tapasztalható a nemek keveredése, és ez jelentős történelmi következményekkel jár: például felmerül a kérdés, hogy a #MeToo mozgalom után hogyan viselkedjenek egymással munkahelyen a férfiak és a nők, vagy hogy folyamatos vita zajlik az olyan terek és terepek biológiai nemek szerinti szegregálásának szükségességéről, mint a mosdók, öltözők, sportágak, börtönök és menedékhelyek.

A „heteroszocialitás” sokkal tágabb értelmű fogalom, mint a gyakrabban használt „heteroszexualitás”. A „szociális” utótag utal a szexualitásra, de nem redukálható kizárólag arra. A modern világban mindig „heteroszociálisak” vagyunk, akár tetszik, akár nem. A nők határozottan megjelentek a politikai, kulturális és gazdasági terekben. A munka területén is megjelent, de teljesen még nem valósult meg az egyenlőség, és a különbségeink és hasonlóságaink kényelmetlen patthelyzetet eredményeznek, amelyben nem mindig tudjuk, mit jelent nőnek vagy férfinak lenni, és azt sem, hogy ezek a dolgok számítanak-e, vagy sem. Nem gondolom, hogy van visszaút egy szegregáltabb világhoz, habár a nemek elkülönítése még mindig lehetőségként (vagy vágyként) él egy maréknyi férfi számára, ahogyan ezt majd látni fogjuk. Azt sem gondolom, hogy a nézeteltéréseink megoldására a még több technológia a válasz, és kifejezetten bizalmatlan vagyok az olyan felvetésekkel kapcsolatban, hogy a nemi különbség problémáját transzhumanista és futurisztikus ötletekkel, pl. mesterséges méhhel meg lehetne oldani. Ha javasolok egyáltalán valamit, hát az általunk közösen birtokolt és belakott világ egyfajta elfogadását javaslom.

A „toxikus férfiasság” kifejezés az 1980-90-es években jelent meg, és úgy 2014-től lett igazán bevett fogalom. Azt a jelenséget próbálja megragadni, hogy egyes férfi magatartásminták a férfiaknak maguknak és másoknak egyaránt mérgezőek. Többek között ide tartozik a szexizmus, a homofóbia, az erőszak magától értetődőnek tekintése, illetve az általában vett férfidominancia is. Manapság azonban mindenféle viselkedés leírására és megnevezésére használják a „mérgező férfiasság” kifejezést, kezdve attól, ahogy a férfiak a nőkről beszélnek egészen a férfiak egy igen kicsi közösségét jellemző gyilkos indulatig. Ahogyan azt Maya Salem megfogalmazta a The New York Timesban, a mérgező férfiasság olyasvalami, ami „abból fakadhat, hogy a fiúknak azt tanítják, hogy nem fejezhetik ki nyíltan az érzelmeiket, hogy »mindig keménynek« kell lenniük; hogy minden más viselkedés »nőies« vagy gyenge”.[7]

A korábbi korokban eltérő diskurzusok léteztek a férfiakról. Beszélhettünk családszerető férfiról, elegáns férfiról, nőcsábászról, gazemberről, szélhámosról, világi férfiról, kora emberéről, a múltban ragadt férfiról, szavát mindig megtartó férfiról. Ma viszont sokszor nem léteznek az ítélkezés és megkülönböztetés efféle elvei, ezáltal az összes férfit ugyanabba a negatív kategóriába soroljuk, éberen figyelve kihágásaikat, és rögtön összerezzenve az állítólagos toxikusságuk legkisebb jelétől. De mit is jelent ez a toxikusság? A kifejezés maga egy görög szóból ered, amely „mérget” jelent, főképpen a nyílvesszők mérgét, ugyanakkor a kifejezés a nukleáris hulladék veszélyét is sugallja, amely nem tárolható anélkül, hogy más dolgokra át ne terjedne a fertőzés. A férfiasság „mérgezőnek” bélyegzése azt jelzi: nemcsak hogy a férfiak meg vannak mérgezve, de a társadalom egészére is kiterjesztik mérgüket. Egyes helyzetekben ugyan a férfiak úgy általában megbízhatóbbnak tűnnek a nőknél, de a mérgező szivárgó gáz végül úgyis szétterjed. A férfiasság ragályos és halálos.

De vajon mi a gyógyír? A helyzet legmélyén jelentős feszültség lappang. Három lehetőség van: az egyik, hogy a férfiak nem lehetnek férfiasak vagy nem szabad férfiasnak lenniük, ami azzal járhat, hogy a szó sztereotipikus értelmében „nőiesebbé válnak”, tehát empatikusabbak, gyengédebbek lesznek és így tovább. A másik, hogy egy másfajta férfiasságot kellene felvenniük, amely nem annyira „mérgező”. A harmadik, hogy a férfiak egyszerűen visszautasíthatnák a gondolatot, hogy a férfiasság bármilyen értelemben mérgező lenne, és kijelenthetnék, hogy joguk van úgy viselkedni, ahogy csak akarnak. Az élet egyes területein mindhárom lehetőségre láthatunk példát, és a különböző politikai véleménnyel rendelkező embereknek mind megvan a maguk saját meggyőződése arról, hogy vajon a férfiaknak „modernül” kellene viselkedniük, vagy hogy a férfiak természetében van valami rendíthetetlenül „férfias” jelleg, ami egyszerűen durvává teszi őket.

A mérgező férfiasság egyik jellemző példája a „mansplaining” kifejezéssel leírt jelenség. Lara Rutherford-Morrison megfogalmazása szerint:

„A mansplaining az, amikor egy férfi úgy magyaráz el valamit egy nőnek, hogy félbeszakítja vagy elbeszél a feje felett azért, hogy olyasmit magyarázzon el neki, amit a nő már amúgy is tud – esetleg egyenesen szakértő benne –, mert meg van győződve róla, hogy ő biztosan jobban tudja, mint a nő. Sok esetben ez a magyarázat kifejezetten női témákhoz kötődik: a női testhez, a nők élményeihez, az életükhöz. Amikor a férfiak közbevágnak, vagy úgy érzik, ki kell javítaniuk egy nőt, aki éppen a saját tapasztalatáról vagy a szakterületéről beszél, azzal azt jelzik, hogy a nő tudatlan és nincs megfelelő kompetenciája a tárgyban. Gyakorlatilag azt mondják ezzel: »Csitt. Én jobban tudom.«”[8]

Mi tagadás, megesik az ilyesmi, és nem csak férfiak teszik meg nőkkel. De talán olykor csak belelkesült magyarázás az, amit az emberek lenéző vagy arrogáns megnyilvánulásnak tekintenek. Vajon a problémát a „mansplaining” okozza, vagyis maga a magyarázás, vagy inkább az előadásmód – ebből következően vajon a kritika nem inkább azokat a férfiakat illeti, akik rosszul művelik a dolgot, mint magát a cselekvést? A nők, mint minden érző lény, nagyra értékelik a jól előadott történeteket. Bárcsak mind képesek lennénk a legjobb képességeink szerint szórakoztatni egymást! Olykor egyszerűen élvezetes hallgatni, amint valaki megosztja velünk a tudását, még akkor is, ha már van némi fogalmunk a témáról. Ha több időnk lenne beszélni és meghallgatni másokat, és nem éreznénk akkora késztetést a monologizálásra, akkor nagyban javulnának a beszélgetések is.

A férfiakat, bár kissé könnyedebb hangnemben, a „manspreading” jelenségével is megvádolják: ez az, amikor a lábukat szétvetve ülnek egy közlekedési eszközön, miközben mindenki összehúzza magát mellettük, mintha akkora lenne a szerszámuk, hogy fájdalmat okozna nekik akár csak egy kicsivel is összébb zárni a combjukat. Több más, férfiakkal kapcsolatos negatív kifejezés is megjelent az elmúlt években, például a „mentrifikáció”, amely Van Badham szerint a következőt jelenti:

„Ha a dzsentrifikáció azt a folyamatot jelenti, amikor »feljavítanak« egy helyet, hogy »megfeleljen a középosztálybeli ízlésnek«, akkor a mentrifikáció hasonlóképpen olyan átalakításra utal, amikor valaki fogja a nők részvételével és sikereivel fémjelzett történeteket, és falloszokkal dekorálja ki.”[9]

Ezeknek a neologizmusoknak egyike-másika mosolyt csalhat az arcunkra, mások viszont igazságtalannak hatnak. De egyetlen róluk szóló diskurzus sem lehet teljes a #MeToo vizsgálata nélkül, amely korunk férfihatalom ellen intézett legkiterjedtebb támadásának bizonyult.

2018-at írunk. Teljes gőzzel zajlik a #MeToo, miután Hollywood és sztárjai 2017 októberében feltámasztották azt a kifejezést, amelyet Tarana Burke közösségi aktivista használt először 2006-ban, a szegénységben élő fekete nők és gyerekek által elszenvedett erőszak tudatosítására. Különféle ágazatokban tevékenykedő, hatalmi pozícióban lévő férfiakat vádoltak meg azzal, hogy szexuális vagy más értelemben megengedhetetlenül viselkedtek, és ehhez olyan, jogrendszeren kívül álló eszközöket használtak, mint az internetes posztok, névtelenül előadott történetek, valamint személyes élmények és maga a #meetoo hashtag. Ezeket a férfiakat aztán sok esetben eltávolították állásaikból, sőt egyes esetekben társadalmilag is kiközösítették őket. Azóta többeket komoly börtönbüntetésre is ítéltek, többek között Harvey Weinsteint és a szektavezér Keith Raniere-t.

Nem meglepő módon egyes férfiak zaklatottan reagáltak a #MeToo-ra. A Washington Postnak író párkapcsolati tanácsadó, Harris O’Malley kijelentette, hogy „az egyetlen, ami elválaszt egy férfi munkatársat egy zaklatási pertől, az a kényelem”.[10] Született egy népszerű internetes mém is ezzel kapcsolatban, amely egy irodában mutatja be a típusokat. Az egyik bokszban, „elfogadható” felirat alatt jóképű férfi látható, amint azt mondja: „Jól nézel ki, Susan”, mire kolléganője így felel: „Ó, ez kedves tőled”. A második, „elfogadhatatlan” fejléccel ellátott bokszban túlsúlyos, szemüveges férfi bókol ugyanígy Susannek, aki válaszul felkapja a telefont, és hívja a HR-t, hogy feljelentse szexuális zaklatásért a kollégáját. A körülményeken múlik minden. Az élet csupa félreértés, zűrzavar és tévedés. Ha minden minket zavaró körülményhez rossz szándékot társítunk, abból csak még több szorongás következik. Hogyan tudhatja a férfi, hogy egy nő nyitott a közeledésre? Nos, a legtöbb esetben sehonnan. Sokkal biztonságosabb távol maradni. Ezek alapján a férfiak nem ítélhetőek el például azért, mert nem szívesen mentorálnak fiatal nőket, vagy mert egyre óvatosabban fogalmaznak és cselekszenek a munkahelyükön (egy 2010-es tanulmány kimutatta: a férfiak kétharmada elzárkózik attól, hogy kezdő kolléganőket mentoráljon, mert attól fél, hogy mások szexuális szándékot gyanítanak mögötte).[11] Az, hogy a férfiak és nők munkahelyi viselkedése kapcsán szigorú szabályokat állítanak fel, megakadályozza az antiszociális viselkedés legkirívóbb fajtáit – vagy nem.

A #MeToo mozgalom azonban ellenkezést is kiváltott egyes nőkből. Franciaországban megjelent egy nyílt levél, Catherine Deneuve és más női hírességek aláírásával. Ebben többek közt a következő állt:

„Nőként nem tudunk azonosulni ezzel a fajta feminizmussal, amely túlmutat a hatalommal való visszaélés elutasításán, és a férfiak és a szexualitás iránti gyűlöletet képviseli. Hisszük, hogy annak szabadsága, hogy valaki nemet mondhasson egy szexuális ajánlatra, nem létezhet a nélkül a szabadság nélkül, hogy az ajánlatot meg lehessen tenni. Úgy véljük, tudnunk kell másként is reagálni az ajánlattevés szabadságára, mint hogy a préda szerepére korlátoznánk magunkat (…) A nő testére vonatkozó incidensek nem feltétlenül vannak hatással a nő méltóságára, és akármennyire nehezen elviselhetőek is, nem tehetik őt állandó áldozattá. Mivel nem lehet minket kizárólag a testünkre redukálni. A belső szabadságunk sérthetetlen. És ez az értékes szabadság kockázattal és felelősséggel jár.”[12]

A szabadság ilyetén megjelenítése sarkos ellentétben áll napjaink társadalmi panteonjának egy másik, már megismert domináns karakterével – az áldozatéval. Vajon a nők alapjában véve szabadok vagy sem? Ha nem, akkor ki vállal értük felelősséget? Ha egy férfi valami rosszat tesz egy nővel, az vajon meghatározza a nő kilétét, és ha igen, mennyi ideig? Úgy vélem, filozófiai és feminista nézőpontból teljességgel helytelen lenne tagadni, hogy a nők alapjában véve szabadok – szabadon vonzódhatnak a férfiakhoz, szabadon követhetik a vágyaikat, és szabadon utasíthatják el a félelem és az áldozati szerep logikáját, amely korlátozza a világban való mozgásukat. Fogalmazzunk nagyon világosan: ez a szabadság ütközik falakba, amikor a férfiak által elkövetett erőszak a tetőfokára hág, amikor férfiak bántalmaznak és ölnek meg nőket. Hihetetlenül fontos, hogy minden létező megoldást megtaláljunk a férfiak által elkövetett erőszak problémájára, kezdve a legfontosabbal, a megelőzéssel. Ebben mindannyian maradéktalanul egyetértünk. A kérdés, hogyan tudjuk közösségi erőfeszítéssel elérni ezt.

Ebből a szempontból a #MeToo értékelhető történelmileg elkerülhetetlen pillanatként, az időközönként bekövetkező társadalmi változások folyamatának részeként. De azt is megmutatta, micsoda pusztító hatalommal bír az internet a nevek kapcsán – ha egyszer valakinek a nevét valamilyen viszolyogtató vádhoz kötik, az illető nem tudja kontrollálni a vádak elterjedésének mértékét, nem tudja befolyásolni a hatást, amelyet mindez az életére gyakorol. Néhány vádló kétségkívül jogosan érezhette úgy, hogy panaszaikra különféle okokból nincs törvényes megoldás, ezért nincs más lehetőség, mint az online nyilvánosság elé tárni őket – de a gyakran álprofilok mögé rejtőző, beazonosíthatatlan személyekből álló közvélemény bírósága, amely elé számos férfit állítottak súlyos bűncselekmények vádjával, rendkívül kegyetlenül ítélkezik. Korlátlan lehetőséget nyújt a rosszakarat megnyilvánulására, és kiszámíthatatlan, milyen büntetést ró ki.

De más férfitípusok is támadás alá kerültek. Újra és újra tanúi lehettünk az úgynevezett „incelek” – nem önkéntes cölibátusban élők –, vagyis az olyan férfiak démonizálásának, akiknek nincs barátnőjük vagy nőkkel létesített szexuális kapcsolataik (azonban érdekes módon a kifejezést egy nő vezette be[13]). Ezek a fiatal férfiak online találkozókon gyűlnek össze, hogy megosszák egymással szenvedéseiket, és mémeket küldjenek egymásnak, habár gyakran törlik a fórumaikat. Kate Manne szerint: „ez egy jóval elterjedtebb és mélyebb kulturális jelenség erőteljes tünete. [Az incelekben] egyes férfiak kivételezettség iránti káros vágya kristályosodik ki, az, hogy mások folyamatosan csodálattal, rajongva nézzenek fel rájuk – és hogy ők kipécézzék és elpusztítsák azokat, akik nem tudnak vagy nem akarnak így tenni”.[14] Több gyilkosság is köthető az „incelekhez”, ilyen például Elliot Rodger esete, aki 2014-ben hat embert ölt meg késszúrásokkal és pisztolylövésekkel Kaliforniában, illetve Alex Minassiané, aki 2018-ban gyalogosok közé hajtott és tíz embert ölt meg Torontóban.

Az incelek túlnyomó többsége azonban nem gyilkos. A vágy, hogy szeressenek minket, mélységesen emberi. Amikor ezek a fiatalemberek összegyűlnek az internetes fórumokon, akkor nem csupán megosztják azzal kapcsolatos keserveiket, hogy nem találnak párt, hanem egyben csoportot is alkotnak mint a társadalom kirekesztettjei. A társadalom szeret a saját „vesztesein” szórakozni, de ahogyan azt Alex Lee Moyer amerikai incelekről szóló 2020-as dokumentumfilmje, a TFW No GF bemutatja, ezek a fiatalemberek többnyire rossz anyagi helyzetben élnek, általában nyomorúságos kisvárosokban, ahol biztos állásra sincs esély, nemhogy középosztálybeli életre és jövőbeli lehetőségekre. Mindeközben online akár sármosak, viccesek és érdekesek is tudnak lenni. Moyer dokumentumfilmjét sokan támadták, amiért emberarcúnak mutatja az incel közösség tagjait, de fogalmazzunk inkább így: mi a jobb, megérteni a férfiakat, akiktől félünk, vagy elszigetelni, még jobban kirekeszteni őket? Attól, hogy egy társadalom megérti a kitaszítottságot és az erőszakra való hajlamot, még nem biztos, hogy meg tudja szüntetni ezeket, de a befogadó attitűddel hatékonyabban reintegrálhatja a társadalom peremére szorultakat.

Akit érdekel az emberiség egészének a sorsa, annak a férfiak fájdalmával is foglalkoznia kell – nem utolsósorban azért, mert másként hogyan is kisebbíthetnénk ezt a fájdalmat, és hogyan akadályozhatnánk meg a férfiakat abban, hogy továbbadják – maguknak, egymásnak vagy a nőknek?

Az USA-ban hatalmas, főleg a szegény sorsú/munkásosztálybeli férfiakat és nőket érintő drogválság tombol, amely csak 2019-ben 72 000 áldozatot követelt – ennek 70%-a férfi volt.[15] A „férfijogok aktivistái” gyakran hívják fel a figyelmet a férfiak ilyen jellegű szenvedésére. Az MRA-k (men’s rights activists), ahogyan emlegetik őket, a „férfijogi mozgalom” részei, amelyet gyakran gyanúsítanak meg a „férfi felsőbbrendűséggel” és nőgyűlölettel, bár szerintem a mozgalom a maga teljességében nem redukálható ennyire. A valóságban néha igencsak nehéz meglátni, hol is vannak ezek a férfi privilégiumok, főleg amikor a szegény sorsú és munkásosztálybeli férfiak életlehetőségeit vizsgáljuk.

Az MRA-k gyakran a „manoszférában”, a mindenféle férfias dolog köré csoportosuló miliárdnyi weboldalakon időznek. Vannak itt csajozóművészek, a NoFap (maszturbáció- és pornóellenes) mozgalom képviselői, testépítő és edzőközösségek és a mai férfiak nagyban zajló „kiherélése” elleni tiltakozás jegyében önmegtartóztatást és testedzést propagáló oldalak.

Ahogyan azt majd látni fogjuk, léteznek valamiféle férfi szeparatisták is. Például az MGTOW (Men Going Their Own Way, A Saját Útjukat Járó Férfiak) olyan mozgalom, amely azt állítja, hogy a történelem során a férfiak 60%-ának nem volt saját gyereke. Az MGTOW követői nem kérnek a modern randizás „parazita” jellegéből, mert szerintük igazságtalan: azt állítják, joggal vagy sem, az más kérdés, hogy a nők továbbra is elvárják a férfiaktól, hogy fizessék a vacsorát, cserébe a soványka esélyért, hogy a randiból szex vagy párkapcsolat lesz. Akkor meg minek erőlködjenek? Ehelyett az MGTOW tagok a férfiak családon kívül elért eredményeit ünneplik, a példaképeik többek között Tesla, Beethoven, Galilei és Jézus Krisztus.

Egyes férfiak testi teljesítőképességükre büszkék, a szabadidejükben edzőterembe járnak vagy kimerítő sportokat művelnek. Ez talán az állandó üldögélésen alapuló információs korszak ellen vívott háború egyik jele. Bizonyos férfiak nők nélkül akarnak élni, mások csak jól akarnak kinézni és egészségesek akarnak maradni: és miért is ne? De csak ebből állna a modern férfiasság?

Annak a lehetősége, hogy a férfiasság fogalmát összekössük a jósággal, ma már fel sem merül – pedig én legfőképpen ezt szeretném megvédeni. Hogyan juthatunk el oda? Kezhetjük például azzal, amint Grayson Perry ajánlja, hogy megkérdőjelezzük a férfiasság „elavult” változatait.[16] Hozzá hasonlóan mondhatjuk azt, hogy a férfiasságnak „meg kell változnia”, mivel a legtöbb változata már csak „rozsdafolt” a társadalmon; vagy némi változtatással kijelenthetjük, hogy fel kell támasztani mindazt, ami a régebbi típusú férfiasságban jó volt, egy másfajta jelen és jövő nevében. Sok férfi már eleve jó: odafigyel magára és másokra, gondoskodik a családjáról, időt és energiát áldoz arra, hogy a világot mindenki számára jobb hellyé tegye; igazságtalan és igaztalan tehát a férfiakat és a férfiasságot összességében kárhoztatni.

Csakhogy a mai társadalomban az az általános hozzáállás, hogy aggódni kell amiatt, hogy a férfiasság mind a fiúkra és férfiakra, mind a lányokra és nőkre káros hatást gyakorol. Az Amerikai Pszichológiai Társaság (APA) Fiúk és férfiak számára kialakított pszichológiai gyakorlati útmutatójában (2018) kijelenti, hogy „a nyugati kultúrában a férfiasság uralkodó ideálja a felső osztálybeli elitista jelleg felől egy érdesebb és önállóbb eszmény felé mozdult el.”[17] Az APA hangsúlyozza, hogy ezek az eszmények minden esetben káros sztereotípiák, és „elidegeníthetik a szexuális kisebbségekhez tartozó férfiakat a kiteljesedett férfi identitástól”, és „kiközösíthetnek egyes meleg, biszexuális, transznemű és genderkategóriákon kívül álló személyeket”. A szerzők elismerik, hogy „bár nem minden fiú és férfi birtokolja ugyanolyan mértékben a férfikiváltságot, a férfiak összességében nagyobb társadalmi és gazdasági hatalmat élveznek a patriarchális társadalomban, mint a lányok és nők”, de azt is hozzáteszik, hogy „a férfikiváltság olyan szexista ideológiák fenntartásával jár, amelyek a férfiak számára is megnehezítik, hogy kiteljesedett életet élhessenek”.[18]

A nők történelmi, gazdasági és társadalmi „elférfiasítását” (azaz a nők olyan területeken való megjelenését, amelyek korábban teljes mértékben a férfiak uralma alá tartoztak) követően ma már olykor a férfiak „elnőiesítését” is megfigyelhetjük a fiúkra és férfiakra vetített megszégyenítés formájában, pusztán mert „férfiasan”, vagyis a mai gondolkodás szerint „rosszul” találnak viselkedni: hangosak, hevesek, magukhoz ragadják az irányítást stb. Egyes magatartásformákat a többi fölé helyeznek – a munkaerőpiacon is megfigyelhető, hogy számos gazdasági ágazat „nőiesítette el” magát, vagyis kevésbé igényel fizikai munkát, és jobban támaszkodik olyan, hagyományosan „nőies” készségekre, mint a kommunikáció és a kapcsolatteremtő képesség. A nyugati gazdaságok többnyire nem igényelnek hatalmas mennyiségű fizikai munkát. Ez általánosságban is hatást gyakorol a kultúránk értékrendjére. Amennyiben az pozitív, hogy a férfiak kevésbé „férfiasak”, mint egykor voltak, annyiban ez is része a kulturális evolúciónknak. De sokkal jobb elismerni, mi mindent vesztettünk, mint úgy tenni, mintha csakis így alakulhattak volna a dolgok.

A nyugati társadalmakban ma a férfiak irányításának általános elutasítását és a gyermekkorból a férfikorba való átlépést kísérő beavatási rituálék hiányát látjuk, amelyek a múltban még megvoltak, és más társadalmakban ma is léteznek. Ha korunkban veszélyben van a férfiasság, az azért van, mert az emberiség mint egész megértése került veszélybe. Mi lenne, ha ehelyett a férfiasság fogalmát közvetlenül összekapcsolnánk a jósággal? Ez csakis a férfiúi erény szükségességének újrafeltámasztásával kezdődhet, vagyis azzal, hogy elismerjük a férfiak azon képességét, hogy tudnak jók lenni. Ahhoz, hogy egyáltalán feltehessük a kérdést, vissza kell térnünk az erény régi eszményeihez. Engednünk kell, hogy a fiúk és férfiak jók és jobbak lehessenek, és ha megteszik, elismerést kell kapniuk.

Az az érzésem, hogy egy nagyon komoly és nagyon ősi kérdés rejtőzik annak a mélyén, hogy mit jelent nőnek vagy férfinak lenni: az, hogy hogy mit jelent rendes férfinak és rendes nőnek lenni. Ez semmiképpen sem könnyű kérdés a mai világban, amikor vagy nincs rá válasz, vagy túl sokféleképpen lehetne megválaszolni. A nem kérdése egyben erkölcsi kérdés is, habár ezen mostanság hajlamosak vagyunk gúnyolódni – „Mintha csak egyetlen módja lenne annak, hogy valaki férfi legyen!”, „Honnan tudhatnánk!”, „Menj a fenébe! Senki sem mondhatja meg nekem, hogyan éljek!” Vallásos vagy konzervatív dolognak tűnik egy ember erkölcsi lényét a neméhez rendelni: ez modernitásellenes, korlátozó, elnyomó, retrográd gondolat. Hát nem olyan világban élünk, ahol mi választhatjuk meg, hogyan akarunk élni, nemünktől független individuumként? Hát nem vagyunk tökéletesen, történelmileg szabadok?

Amikor ma arról beszélünk, milyen „rendes férfinak” lenni, a fülünkben kétségkívül ott cseng a férfiasság korábbi beszűkült értelmezésének hátborzongató visszhangja. Azt mérlegeljük, milyen büntetés jár azoknak a férfiaknak, akik nem tudnak megfelelni az „ideálnak”. De itt az lenne a lényeg, hogy az ember próbáljon olyan őszintén és valóságosan élni, amennyire csak tud, nem pedig az, hogy lehetetlen elvárásoknak próbáljon megfelelni, vagy egyáltalán azt képzelje, hogy létezik tökéletes megnyilvánulása a férfilétnek. Például ha elsajátítjuk, hogy akár fizikai, akár mentális értelemben hogyan és mikor alkalmazzunk ítéletet és erőt, akkor azt is megtanuljuk, hogyan ne éljünk vissza ezekkel.

Az emberek attól lesznek rendes férfiak vagy rendes nők, hogy helyesen cselekszenek, vagy legalábbis törekednek rá, nem pedig attól, mert kijelentik magukról, hogy ők „rendesek”, vagy mert „megfelelően közelítenek” egy dologhoz. A kérdés, hogy a „helyes cselekedetek” mit foglalnak magukban, igencsak összetett, és csak próbálgatás útján megfejthető, de jó kiindulópont lehet az a feltételezés, hogy a kultúránk alapján, ahol elsősorban a vágyak manipulációja folyik – vagyis a legalapvetőbb vágyainkon alapuló fogyasztás amorális ösztönzése –, nem fogunk rájönni a válaszra. Ahhoz, hogy megfejtsük, mit jelent rendes férfinak vagy nőnek lenni, először el kell gondolkodnunk azon, hogyan adják el manapság a világot nekünk, és fel kell készülnünk arra, hogy a cinizmus vagy a „progresszív” modern élethez útmutatásként kínált címlapsztorik végtelen áradata kínálta védőpajzs nélkül szembenézzünk önmagunkkal.

Korunkban a hedonisztikus kapitalizmus által kínált szabadság mindannyiunkat megpróbál kiforgatni emberi mivoltunkból. Inkább csak termékek vagyunk, emberméretű tárgyak, akik önmagukat adják el, miközben maguk is tárgyakat halmoznak fel. Az erőfeszítéseinkért járó „jutalmak” csak még inkább behúznak minket a tárgyak világába, ahol sok esetben megfeledkezünk magunkról és kizökkenünk a koncentrációból. Ami pedig a gondolatok világát illeti, a közösségi média megmutatta, hogy a másokétől eltérő vélemény kinyilvánításáért kemény büntetés jár: valószínűleg mindannyiunknak szüksége lenne arra, hogy mihamarabb lejöjjünk a világhálóról, és emlékeztessük magunkat arra, kik vagyunk, és kik az igazi barátaink. Gyakran hajlamosak vagyunk megfeledkezni róla, hogy az ingyenes, egyszerű örömök – beszélgetés, séta, kikapcsolódás a természetben – továbbra is elérhetőek számunkra. A végeérhetetlen fogyasztáson, a fontos kérdések kényszeres kerülésén vagy az önbizalomhiányon túllépve az élet nagyon szép lehet. Mit jelent férfinak lenni, és mit jelent nőnek lenni – pontosan ezek azok a kérdések, amelyek rejtve vagy nyíltan, de az ilyen fontos és felemelő pillanatokban merülnek fel. Csak a cinikus gondolkodás igyekszik nyomtalanul eltüntetni azokat a tapasztalatokat, amelyek mindenki számára átélhetőek.

Mit tud és mit mond el ez a világ nekünk a férfiakról és a nők és férfiak közötti kapcsolatokról? Az emberiség szakítása a természettel szemlátomást végleges – voltaképpen már a „természet” felemlegetésével is napjaink egyik legsúlyosabb bűnét, az esszencializmust követjük el: „Szóval azt állítod, hogy valami csak az a bizonyos valami lehet, és nem válhat valami mássá!” De az élet elfogadásához és az érettséghez vezető úthoz az is hozzátartozik, hogy megértsük és elfogadjuk, ami megváltoztathatatlan. A kultúránk gyakran már a gondolattól is összerázkódik, hogy a „férfiakat” és „nőket” definiálni lehet, és hogy a biológiára alapozva levonhatunk következtetéseket annak kapcsán, kik is vagyunk. De azt csak muszáj elismerni, hogy élőlények vagyunk, valahol félúton a természet és a történelem között. Nem virtuális lények vagyunk. Igaziak vagyunk, testben élünk, hiába álmodoznak egyesek mesterséges méhekről, örök életről és más úgynevezett technológiai „megoldásokról”.

Az ember nemileg kétalakú lény. Nemi különbségek igenis léteznek. Az elmúlt évek során ezt csupán félve lehetett kimondani, és akik kimondták, szakértők és magánemberek, néha igen nagy árat fizettek érte. De nincs harmadik nem. Az interszexualitás rendkívül ritka jelenség, és nem bizonyítja, hogy a biológiai nem spektrumot képez, ahogyan azt egyesek gondolják (a Scientific American szerkesztői például 2017-ben azt állították, hogy „bizonyos szinten sokan a férfi-nő spektrumon elhelyezkedő biológiai hibridek vagyunk”[19]): éppen ellenkezőleg, az interszexuális állapot arra utal, hogy két nem létezik, hiszen a férfi vagy női test nemi kialakulásának zavarát mutatja.[20]

De a férfi vagy női lét nem feltétlenül nehezedik rá az életünkre. Kizárólag rajtunk múlik, hogyan éljük meg a nemünket. A társadalmi nem (gender) kifejezés a társadalom velünk szemben táplált elvárásainak összességére vonatkozik, azonban az elmúlt években a szó használata megváltozott: eltávolodtunk attól az állítástól, hogy a társadalmi nem kívülről ránk rótt dolog (például a fiúkra/lányokra és férfiakra/nőkre vonatkozó elvárások formájában), ehelyett a felé az állítás felé tartunk, hogy a társadalmi nem belül megélt vagy identitásképző dolog.

Az első állítás megérti, hogy a társadalmi nem olyasvalami, amin túl kell lendülni, más szóval hogy kollektíven meg kell nyitnunk a lehetőségeket az egyéni önkifejezésre, de ez a megközelítés nem tagadja a nemi különbségek alapvető létezését (amely többek között azért fontos, hogy megértsük, hogyan működik a testünk). A másik állítás viszont regresszív, még ha progresszívnek mondják is: azt mondja, hogy ha valaki olyasvalamiket szeret, amik általában fiúkhoz/lányokhoz vagy férfiakhoz/nőkhöz köthetők, akkor az kell legyen az identitása. Keira Bell fiatal nőből lett transz férfi, de aztán detranzicionált. 2020 decemberében pert nyert a Tavistock Gender Identity Development Service (Tavistock Nemi Identitásfejlesztő Szolgálat) ellen, azzal érvelve, hogy kellő megfontolás nélkül adtak neki pubertást blokkoló gyógyszereket. Bell a következőképpen írta le a tizenhat éves korában a klinikán lezajló első találkozót: „Egy órát beszélgettünk és nagyon általános, felszínes dolgokról volt szó. »Hogyan szereted, ha megszólítanak? Szeretnél nemet váltani?« Aztán sok sztereotipikus beszélgetést folytattunk arról, hogy játszom-e »fiús játékokkal«, jobban szerettem-e a »fiús ruhákat«. A szexualitásomról nem esett szó.”[21]

Én hiszek abban, hogy a nemek közti különbségek léteznek, és minden szinten elválaszthatatlanok a közösségi létezésünktől. Csak akkor dönthetjük el, hogyan éljük meg a nemünket, ha előbb megértettük, hogy férfiak/nők vagyunk; még akkor is, ha az ellenkező nemben, nem nélkül vagy kétneműként akarunk élni. Mindenkinek árt, ha úgy teszünk, mintha ez nem lenne igaz.

Mindazonáltal a nemi különbözőség lehetőségei korlátozottak, nem utolsósorban azért, mert megvan a határa, hogy mennyire tudunk „olyanná válni”, mint az „ellenkező” nem. Persze képesek vagyunk utánozni a másik nem társadalmi szokásait és „nemi szerepeit”, és valóban mondhatjuk, hogy a 20. század nagy részét annak szentelték, hogy eltűnjön a fiúk és lányok, férfiak és nők között tátongó szakadék, amely eldöntötte, ki mit tehet, mi lehet és kit szerethet. Ez a nagyszabású társadalmi mozgalom, amelynek élére gyakran a feministák álltak, azt akarta elérni, hogy az emberek azok lehessenek, akik csak lenni akarnak. Nem akarta megtagadni a biológiai valóságot, nem menekült előle, nem tett úgy, mintha nemi különbségek nem léteznének, de azt igenis tagadta, hogy bárkinek a neme miatt kellene valahogyan viselkednie.

Az én gyerekkoromban nem kellett fiúnak lenni ahhoz, hogy olyan játékokat, hobbikat vagy elfoglaltságokat részesítsen valaki előnyben, amelyeket jellemzően vagy hagyományosan a férfinemhez kötnek. És nem lett „lányos” az a fiú, aki szerette a csillogós holmikat (amiket amúgy sok lány sem szeret, nem csak a fiúk). Ebből következően a biológiai nem és annak a gondolatnak az erőltetése, hogy ha a „fiús” dolgokat szereted, akkor biztos fiú vagy, háttérbe szorult, ami részben az egyéni identitás hangsúlyozásából fakadt, ami még inkább eltávolít minket mindattól, amik elkülönülő, de együtt létező társadalmi lényekként vagyunk.

A közösségi média arra ösztönzi az embereket, hogy személyiségvonások listájaként jelenítsék meg magukat ahelyett, hogy személyiséget vagy karaktert alakítsanak ki. Persze sokkal könnyebb magunkat újdonságként tálalni mint éveket tölteni azzal, hogy sokoldalú egyéniség, vagy tudós, vagy aktivista váljon belőlünk. De a való életben akkor sem szigetként létezünk, hanem a körülöttünk lévő emberekhez való kötődéseink alapján határozzuk meg saját magunkat. Az emberi viselkedés mimetikus, más szóval folyamatosan egymást másoljuk és utánozzuk. Paradox, vagy inkább perverz módon ez arra a társadalmi ragályra is vonatkozik, amely az egyéni identitást előnyben részesítő emberek között terjed – sok tekintetben ez is a csoporthoz tartozás egyfajta, bár némiképp káros módja, amelynek része, hogy egyesek lemásolják a többiek viselkedését. A kultúra hamarosan talán megint visszatér a sokmillió apró sziget létesítésének ösztönzésével szemben a kollektív és kooperatív cselekvéshez.

Mind nagyon bonyolult, sokféle és gyakran ellentmondásos vágyak vezérelte lények vagyunk. Ugyanakkor mindannyian úgy kerültünk ebbe a világba, hogy egy olyan testben találtuk magunkat, amelyet nem mi választottunk. Ez közös élményünk, még akkor is, ha elidegenedünk a világtól, és úgy érezzük, egyedül küszködünk. Végső soron sokkal szívélyesebb dolog beismerni, hogy az élet mindenkinek nehéz, mint arra bátorítani az egyéneket, hogy úgy érezzék, az ő hibájuk, hogy rosszul érzik magukat. Paradox módon ha mind jobban megértenénk az élet gyerekkortól kezdve megnyilvánuló nehézségeit, az szélesebb körű általános boldogságot generálna.

A „pénisz alkonyának”[22] korában élünk? Vagy a férfiak dominánsabbak, mint valaha? Vajon szeretik egymást a férfiak és a nők? Vagy titokban mind utáljuk egymást? Vagy csak elviseljük egymást, miközben a természet a hátunk mögött szórakozik velünk? A világvallások és az ősi mítoszok által feltett kérdések nem is állnak olyan távol a 21. századtól, mint azt hinni szeretnénk. Meglepően kevés új van a nap alatt, ahol mindannyian élünk.

Rengeteg furcsa és csodálatos barátság és mindenféle pozitív interakció zajlik folyamatosan fiúk és lányok, férfiak és nők között. A szeretetnek és együttlétnek a szexualitáson túl is megvannak a megnyilvánulásai, sőt a szerelmen kívüli érzelmi kapcsolatok talán még jelentőségteljesebbek is. Korunk a testi szerelem leegyszerűsített változatát jelölte ki az együttlét legkívánatosabb formájául más, lélekkel telibb és spirituálisabb összeolvadások helyett.

A görögöknél például a ludikus (játékos) szeretet külön kategóriát képezett. Milyen szép gondolat ez: hiszen ha az ember játszik, teljesen máshogyan érzékeli az időt, mint ahogyan azt az óra méri, és amit a munka kényszere ránk erőltet. Az emberi faj jövője szempontjából rendkívül fontos, hogy minél több új játékot játsszunk egymással. Az általunk kitalált játékok révén könnyebben közelebb kerülhetünk egymáshoz. A férfiak és nők közti kapcsolat lehet évődő, szórakoztató, baráti, elmélyült, együttérző, megértő, kölcsönösen rejtélyes és így tovább. Úgy gondolom, meg kell nyitnunk a teret a végeérhetetlen játéknak, ami ugyanakkor – a maga játékosságában – nagyon is komoly. Túlságosan is gyakran feledkezünk meg a játék öröméről. Egyes játékok nagyon szép végkifejlettel járnak, és már azzal elemeljük a pillanatot, ha részt veszünk bennük.

Mostanság a feminizmus egy engesztelhetetlen fajtája került előtérbe, habár ez a fajta feminizmus nem sokban hasonlít arra, amelyben én felnőttem. Az, amelyikre én emlékszem, arra biztatta a lányokat és fiúkat, hogy ne hagyják magukat beskatulyázni a nemi szerepekbe. Nem „hibáztatott” embereket a nemükért.

Ugyanakkor ma férfinak lenni bűntudattól terhes életforma. Pedig senkinek sem hasznos vagy kellemes bűntudatban élni. Ez neheztelést kelt a férfiakban, akik, lássuk be, jogosan, nem akarnak a folyamatos bocsánatkérés állapotában létezni, és összezavarja a nőket, akik azt várják el, hogy a férfiak egyszerre ismerjék el a bántalmazásra és a jóságra való képességüket. A bűntudatnak semmi haszna sincs a társadalom számára, ha nem változtatja meg azt, ahogyan egymással bánunk. Önmagában nem csinál semmit, és csak még nagyobb fájdalmat okoz. A férfiak bűnösségének tényként kezelése voltaképpen csak arra jó, hogy tovább késleltesse a párbeszédet, amely pedig hasznos lenne mindannyiunknak. Ezért tehát bár ez a könyv elsősorban a férfiakról szól, ugyanakkor a férfiak és nők közötti folyamatos és mindig fejlesztendő kapcsolatról is szólnia kell.

Végül pedig a „mit akar a férfi?” kérdés kapcsán megnyílik a vágyak világa, amelyet – okkal – titokzatosság, ígéret és némi rettegés övez. Gyakran olyan dolgokra vágyunk, amelyek ártalmasak. Gyakran nem tudjuk, mit akarunk, és ez milyen viszonyban áll azzal, ami számunkra vagy az emberiség számára hasznos. Hány ember, pláne hány férfi tudná biztonsággal megmondani, hogy mi a vágy, nemhogy azt, hogy ő maga mire vágyik?

1997-ben John Carlin az Independentben írt a New York-i Hobart and William Smith College-ban futó „Férfiak és férfiasság” című kurzusról. Rengeteg nő iratkozott fel, akárcsak a többi 500 órára, amely ugyanebben az időben az adott témában Amerika különböző oktatási intézményeiben futott. Carlin szerint a „mit akar a férfi?” kérdésre világos a válasz: egy Dockers nadrágot. Ebben az időben az amerikai férfiak 70 százalékának volt ilyen nadrágja. „A Dockers nadrág megvásárlása lehetővé teszi [a férfinak], hogy kielégítse azt az erőteljes vágyát, hogy olyan lehessen, mint a többi férfi; hogy a vele egyívású, némileg zavart, kevéssé vonzó férfiak nagy létszámú klubjához tartozzon.”[23] Szóval amennyiben egyetlen választ akarnánk a kérdésre, hogy mit akarnak a férfiak, akkor a nadrág lenne a válasz.

Bárcsak minden ilyen egyszerű lenne.

Christopher Lasch, a 20. század egyik jelentős művelődéstörténésze az 1979-ben megjelent Az önimádat társadalma című könyvében jövőbe látóan és találóan elemezte a „nemek háborúját”, felvetve, hogy a kapitalizmus gyámkodó, családias formáját felváltotta a szervezett és „majdnemhogy tökéletesen ellenőrzött” vállalati bürokratikus rendszer.[24] A lovagiasság eszménye leomlott, a szexualitás felszabadult a korábbi béklyók alól, az érzéki gyönyör vált a végső céllá, a személyes kapcsolatok pedig túlterhelődtek. Továbbá „irracionális férfireakció” mutatkozott meg „a felszabadult nő megjelenésére”. Lasch szerint a férfiak elvesztették a nők védelmezőjenek történelmi szerepét, ezért ma erőszakos fantáziákban élik ki dominanciára való megmaradt vágyukat: „tisztelettudásból a nemi erőszakba”, ahogyan egy általa említett tanulmány megfogalmazta. A férfiak már nem tekintik a nőket „hölgyeknek”, jelenti ki gyászosan. Lasch szerint a nemeknek a kapitalista felszabadítás által létrejött közelsége a potenciális bántalmazás új formáit teremtette meg. A társkereső applikációk és a nemeket semleges, versengő lényekké változtató nagy egyenlőség világában még pontosabbnak, még élesebbnek tűnnek a megállapításai.

Lasch (az 1970-es évek végén) azt állította, hogy a nőknek jó okuk van rá, hogy utálják a férfiakat: „a nők haragja a férfiak ellen legnagyobbrészt a megkülönböztetésen és a nőkre szüntelenül leselkedő veszélyen alapul”.[25] Ezzel szemben, véli, a férfiak haragja a nők ellen „mélységesen irracionális”. Lasch szerint „társadalmi megegyezéseink teljes átalakítása igenis lehetséges”, és „a szocialista forradalom valóban megszünteti az új paternalizmust”.[26] Lasch talán túlságosan bizakodó volt, és lehet, hogy tévedek, de nem hinném, hogy mi itt, nyugaton szocialista forradalom küszöbén állnánk. De akárminek nevezzük is a kapitalizmus, a liberális demokrácia és a kulturális háborúk zavaros elegyét, nem hiszem, hogy rövid időn belül eltűnne. Annyit tehetünk, hogy együtt birkózunk meg vele, amennyire csak tudunk. Abban azonban egyetértek Laschsal, hogy a szexuális feszültségek eltüntetése „érdemtelen cél”: azaz hogy lehetetlen lenne, és talán nem is kívánatos, hogy teljesen megszüntessük a nemek közti nézeteltéréseket. Ahogy Lasch mondja: „a feladat az, hogy méltóságteljesebben éljünk velük, mint ahogyan a múltban tettük”.[27]

Mindezek ellenére a férfiak és a nők mégiscsak együtt akarnak lenni. Habár a házasságok száma éppen mélyponton van, 2017-ben az angol populáció fele (51 százaléka) mégiscsak házasságban élt, és Angliában és Walesben a 16 év feletti népesség többsége (61,4%-a) együtt élt valakivel.[28]

Végső soron a férfiak és a nők tudnak és valóban törődnek is egymással. Nem vagyunk halálos ellenségek. Akárkik is vagyunk, nem tudunk meglenni egymás nélkül, és képesek vagyunk rá, hogy visszatérjünk a különbözőségünk kozmikus csodája iránti elismeréshez, hogy humorral és megbocsátással kezeljük egymást, tisztelve és élvezve egymás társaságát. Vigyáznunk kell azokkal, akik a nők és férfiak közötti gyűlölet felszításával akarnak hangulatot kelteni.

Kezdjük is el: ahhoz, hogy a világ jobb, bölcsebb és varázslatosabb hely legyen, alaposan és felelősségteljesen meg kell fontolnunk a döntéseinket, legyen szó barátságokról, szexualitásról, házasságról és/vagy gyerekekről, miközben azt is meg kell értenünk, hogy a dolgok mélyén egyfajta megismerhetetlen minőség, megfejthetetlen titok rejtőzik. De félnünk nem szabad. Figyelmesen kell megválogatni a szavainkat és meghallgatni másokat, szembenézni a vágy nehéz kérdéseivel, és ahol csak tudjuk, meg kell találnunk az örömet, élvezetet és abszurditást együtt, amíg megtehetjük.

Jegyzetek

Bevezetés

1  Kathleen Stock: Material Girls: Why Reality Matters for Feminism. London: Fleet, 2021, 7. o.

2  Jack Grove, ‘Kathleen Stock: Life on the Front Lines of Transgender Rights Debate’, Times Higher Education, 2020. január 7. Elérhetőség: https://www.timeshighereducation.com/news/kathleen-stock-lifefrontline-transgender-rights-debate

3  Pauline Harmange: I Hate Men. (ford.) Natasha Lehrer, London: 4th Estate, 2020, 4. o.

4  Uo. 5.

5  Hanna Rosin: The End of Men. Atlantic, 2010 július/augusztus https://www.theatlantic.com/magazine/archive/2010/07/the-end-of-men/308135/

6  Nina Power: One-Dimensional Woman. Winchester: Zer0 Books, 2009.

7  Massimo Recalcati: In Praise of Forgiveness,(ford.) Alice Kilgarriff, Cambridge: Polity Press, 2020, 116–17. o.

8  Ezt a gondolatot eredetileg Raven Connolly fejtette ki nekem.

9  Ivan Illich: Tools for Conviviality, London: Calder & Boyars, 1973, xiii. o.

10  Aldous Huxley: Szép új világ, Kozmosz Könyvek, 1982, 197. o. Fordította Szentmihályi Szabó Péter.

A modern férfi szerepkeresése

1  Jack@ofwhichnothing, Twitter, 2020. december 12. https://twitter.com/ofwhichnothing/status/1337709947266666497

2  Judith N. Shklar: Ordinary Vices, Cambridge, Massachusetts & London: The Belknap Press of Harvard University Press, 1984, 18–19. o.

3  Jordan Peterson: 12 Szabály az élethez – Így kerüld el a káoszt, XXI. század Kiadó, Budapest, 2018. Fordította Horváth M. Zsanett.

4  Ed West: Wanted: A Female Jordan Peterson. UnHerd, 2020. december 9. https://unherd.com/thepost/wantedafemale-jordan-peterson/

5  Mary Harrington, Twitter, 2020. december 10. https://twitter.com/moveincircles/status/1336937887661744129

6  Mary Harrington, Twitter, 2020. december 10. https://twitter.com/moveincircles/status/1336937891197546496

7  Maya Salem, What Is Toxic Masculanity?, The New York Times, 2019. január 22. https://www.nytimes.com/2019/01/22/us/toxic-masculinity.html

8  Lara Rutherford-Morrison: 6 Subtle Mansplanations Women Encounter Everyday, Bustle, 2016. január 19. https://www.bustle.com/articles/1363196subtleformsofmansplaining-thatwomenencountereachday

9  Van Badham: “Mentrification”: How Men Appropriated Computers, Beer and the Beatles’, Guardian, 2019. május 28. https://www.theguardian.com/music/2019/may/29/mentrification-how-men-appropriatedcomputersbeerand-the-beatles

10  Harris O’Malley: Treating Men Like Idiots Is the Wrong Way to Stop Sexual Harassment, Washington Post, 2018. február 2. Elérhetőség: https://www.washingtonpost.com/news/postnation/wp/2018/02/01/formeninthemetooerathemikepenceruleis-the-easywayout

11  Sylvia Ann Hewlett: Threatened by Scandal, Women Need Support. Harvard Business Review, 2010. szeptember 15. https://hbr.org/2010/09/threatenedby-scandalwomenne

12  A Catherine Deneuve által is aláírt #MeToo-ellenes manifesztum teljes angol fordítása, Worldcrunch, 2018. január 10. (eredetileg a Le Monde-ban jelent meg). https://www.worldcrunch.com/opinion-analysis/fulltranslationoffrenchantimetoomanifesto-signedby-catherinedeneuve

13  A kifejezést két évtizeddel ezelőtt kitaláló nőnek csupán a keresztneve ismert: Alana. A szó eredetéről Justin Ling, Jill Mahoney, Patrick McGuire és Colin Freeze cikkében esik szó: The “Incel” Community and the Dark Side of the Internet. Globe and Mail, 2018. április 24.

14  Kate Manne: Entitled: How Male Privilege Hurts Women, London: Allen Lane, 2020, 18. o. https://www.theglobeandmail.com/canada/article-the-incelcommunityand-the-darksideof-theinternet/

15  Leana S. Wen, Nakisa B. Sadeghi: The Opioid Crisis and the 2020 US Election: Crossroads for a National Epidemic. Lancet, 2020. október 6. https://www.thelancet.com/journals/lancet/article/PIIS0140-6736(20)321139/fulltext

16  Grayson Perry: The Descent of Man, London: Allen Lane, 2017, 2. o.

17  American Psychological Association, Boys and Men Guidelines Group, APA Guidelines for Psychological Practice with Boys and Men (2018). http://www.apa.org/about/policy/psychological-practiceboysmen guidelines.pdf

18  Uo.

19  The Editors, ‘The New Science of Sex and Gender’, Scientific American, 2017. szeptember 1. https://www.scientificamerican.com/article/thenew-science-of-sex-andgender/

20  Colin Wright: JK Rowling Is Right – Sex Is Real and It Is Not a „Spectrum”. Quillette, 2020. június 7. https://quillette. com/2020/06/07/jk-rowlingisrightsexisrealand-it-is-nota-spectrum/

21  Janice Turner: Keira Bell: I couldn’t sit by while so many others made the same mistake, The Times, 2020. december 1. https://www.thetimes.co.uk/article/keira-belli-couldntsitby-whilesomanyothersmadethesamemistakegb03n3mlr

22  Jean-Jacques Courtine: Brawn in Civilization. In: A History of Virility, Alain Corbin, Jean-Jacques Courtine, Georges Vigarello (szerk.), Keith Cohen (ford.), New York: Columbia University Press, 2017.

23  John Carlin: What Do Men Really Want?, Independent, 1997. augusztus 3. https://www.independent.co.uk/news/what-do-men-really-want-1243593.html

24  Christopher Lasch: Az önimádat társadalma. Európa, 1984, 302. o. Fordította Békés Pál.

25  Uo. 326. oldal

26  Uo. 328. oldal

27  Uo.

28  Mindkét szám ellentétes vagy azonos nemű partnerrel való házasságra/élettársi kapcsolatra vonatkozik (az azonos neműek együtélését az Egyesült Királyságban 2014-től legalizálták). Lásd: May Bulman: Marriages Between Men and Women Hit Lowest Rate on Record, Independent, 2018. február 28. https://www.independent.co.uk/news/uk/home-news/marriagesmenwomenlowestrecordheterosexuallgbtons-a8232751.html. Lásd még: Office for National Statistics, Population Estimates by Marital Status and Living Arrangements, England and Wales: 2002 to 2017, 2018. július 28. https://www.ons.gov.uk/peoplepopulationandcommunity/populationandmigration/populationestimates/bulletins/populationestimatesbymaritalstatus-andlivingarrangements/2002to2017