Marie vidám gavallérja

KÖNYVESBOLTI SZÉPSÉGEK

KÖNYV KETTŐ

CATHERINE BILSON

EBONY OATEN

Tartalomjegyzék

Prológus

1. Alston hívása

2. Szó sem lehet ájulásról

3. Alstonban rekedve

4. Fájdalmas igazságok

5. Otthonos kényelem

6. Vegyes jelek

7. Jó emlékek és rossz emlékek

8. Jó- és rosszkedv

9. Szenteste az Alston-kastélyban

10. Sebastian lelkiismeret-furdalást kap

11. Karácsony napja az Alston-kastélyban

12. Karácsony másnapi ajándékok

13. Amíg nincs itt a macska

14. Felfedések

15. Ellwood asszony mindent kitálal

16. Damoklész kardja

17. Búcsú Alstontól

18. Hazatérés

19. Lesújt a pallos

20. Lord Ferndale beleavatkozik

21. Egyedül Alstonban

22. Viszontlátás

Könyvesbolti szépségek

Catherine Bilsonról

Ebony Oatenról

Szerzői jog

Marie vidám gavallérja

Eredeti cím: Marie's Merry Gentleman

Szerző: Catherine Bilson & Ebony Oaten

Copyright © 2026 Catherine Bilson & Ebony Oaten

Minden jog fenntartva. A mű bármely részének reprodukálása előzetes engedély nélkül tilos.

Marie vidám gavallérja

Átszelte fél Angliát egy követelőző idegen könyvei miatt. Arra azonban nem számított, hogy a férfi ennyire bosszantó lesz — és ennyire jóképű.

Marie Baxter a legkevésbé sem vágyik arra, hogy maga mögött hagyja családja meghitt hatfieldi könyvesboltját. Gyakorlatias, pontos, és tökéletesen elégedett azzal, hogy számlákat vezet és levelezést intéz — még akkor is, ha a levelek Anglia legelviselhetetlenebbül kiváltságos grófjától érkeznek. Ám amikor a kifizetetlen számlák egyre magasabbra tornyosulnak, és befut az utolsó ultimátum is a Követelőző Gróftól, Marie-nak nem marad választása: ládába csomagolja a ritka könyveket, kibír két zötykölődő hetet postakocsikon, és eljuttatja az árut egy kastélyba, valahol a világ peremén.

Amit a Pennineken át vezető, kimerítő, jeges esőtől vert út végén talál, egyáltalán nem olyan, amilyennek elképzelte. A komor Renwick grófja fiatal, sötét szemű, és sokkal lenyűgözőbb annál, mint amennyire egy kincsein kuporgó szörnyetegnek joga volna. Ráadásul teljességgel felkészületlen arra az éles nyelvű, csendesen elszánt könyvkereskedő-lányra, aki épp most rogyott össze — határozottan nem ájult el — a küszöbén. Odakint hóvihar tombol, a Carlisle felé vezető utak járhatatlanná válnak, így az összezártság elkerülhetetlen. Marie pedig egyre nehezebben őrzi azt a gondosan felépített távolságot, amelyet maga és a világ között tart.

Vajon Marie képes lesz átadni a könyveket, behajtani a járandóságát, és visszatérni a biztonságos, rendezett életéhez — mielőtt a hó fogságába esett kastély és annak lehetetlen, könyvmániás ura elbizonytalanítja abban, hogy az otthon valóban ott van-e, ahol maga mögött hagyta?

Tartalmi figyelmeztetés

• Ellenségeskedés és érzelmi bántalmazás rokonok részéről

• Szülők halála

• Átható igazságtalanság és szexizmus, mivel a nőket másodrendű polgároknak tekintették

• Fékezhetetlenül elszaporodó macskák, mivel a háziállatok ivartalanítása még nem létezett

Azt is tanácsoljuk, hogy az olvasók ne próbálják ki az ezekben a könyvekben említett gyógynövényes szereket. Noha némelyik hatásos lehet, ezek nem mindig megbízhatóak, és a mennyiségek, valamint a hatásosság személyenként is eltérhetnek. Kérjük, a könyvekben olvasottakat semmiképp se tekintsék orvosi tanácsnak.

Prológus

Baxter könyvesboltja, Hatfield, Anglia

1814. augusztus

„Cumbria. Micsoda tökéletes ostobaság!”

Marie Baxter, a hatfieldi Baxter könyvesboltja négy lánya közül a második legidősebb és kétségkívül a legérzékenyebb, a kezében tartott levélre pillantott, és bosszúsan felsóhajtott.

A levél szerzője ugyan gróf volt, de szó sem lehetett róla, hogy egészen Cumbriáig utazzon, hogy kézbesítsen két könyvet. Akármilyen értékesek is voltak. Mártotta a tollát, és választ írt, tollhegye bosszúságában mélyen a papírba vájt.

„Sem időm, sem kedvem nincs ahhoz, hogy majdnem két héten át egy postakocsi belsejében zötykölődjem mindenféle ember társaságában, pusztán azért, hogy két könyvet kézbesítsek. Hatfieldben találhat megbízható embereket, akik e feladatot könnyűszerrel elvégezhetnék, miközben én a könyvesboltban maradok, és tovább figyelem, felbukkan-e még valami az ön listáján szereplő címek közül.

Tisztelettel: M. Baxter.”

Miért nem bízott ez a férfi küldöncre a könyvek elszállításával? Az önteltsége nem ismert határokat! Marie behintette homokkal a levelet, majd összehajtotta, és rögtön átment a szomszédos Vörös Oroszlánba, hogy feladja a Great North Roadon induló következő postajárattal. A késő délután hűvösre fordult, ő pedig szorosabban maga köré csavarta a vállkendőjét, hogy melegen tartsa magát.

Az ajtó fölötti csengő megcsörrent, amikor visszalépett a boltba. Crafty, a macska, nem iramodott az ajtó felé, ahogy Marie várta. Most, hogy belegondolt, a tömzsi fekete macskát már egy ideje nem is látta. Vagy meglógott, amikor senki sem figyelt, vagy talált magának valami zugot, ahol majd világra hozza a kiscicáit.

1814. szeptember

A gróf következő levele sem volt különb annál.

„Senki másra nem bízom e kötetek kézbesítését, csakis önre. A közvetítők rosszabbak a haszontalannál: gondatlanok. A könyvek talán megérkeznek, de ki tudja, milyen állapotban? Csak olyasvalaki, aki az ön tudásával és tapasztalatával bír, értheti meg nem csupán pénzbeli értéküket, hanem jelképes és az irodalom világa számára mély személyes jelentőségüket is. Ezért önnek, és egyedül önnek kell elhoznia nekem a könyveket. Idejét és fáradságát természetesen megfelelően megfizetem. Már itt volnának, és ön is bőven hazafelé tartana, ha azt tette volna, amit eredetileg kértem.”

Marie forgatta a szemét. Ezek nem kérések voltak, hanem követelések, ráadásul egyre követelőzőbbek.

„Már rég nyélbe üthettük volna az üzletet. Ne legyen több késedelem. Hozza el a könyveimet.

Renwick.”

Megmutatta a levelet a húgának, Louise-nak, aki épp nyújtózkodott egyet, miután megkavart egy frissen főzött adag bűzös ragasztót. A hűvös őszi szél átsivított a nyitott ablakokon, és a nyakukba csípett, de csak így lehetett kiszellőztetni a bűzt.

Crafty apró kiscicái úgy cikáztak végig a könyvesbolton, mint bolyhos kis fekete semmik. Amikor kettő hemperegve játszott egymással, szinte lehetetlen volt megmondani, hol végződik az egyik cica, és hol kezdődik a másik.

„Annyira tündériek” – mondta Louise nevetve, miközben az egyik kiscica rávetette magát egy lelógó cipőfűzőre.

„Azok bizony, és nagyon hamar gazdát kell találnunk nekik.”

„Miért ne tarthatnánk meg egyet közülük, hogy legyen társasága Craftynak?”

„Mert ha kandúrt tartanánk meg, felnőve összefröcskölné a könyveket. Ha pedig nőstényt, valószínűleg éppolyan volna, mint az anyja. Akkor aztán idővel két alomnyi kiscicának kereshetnénk gazdát” – mondta Marie gyakorlatiasan. Valakinek csak gyakorlatiasnak kellett lennie.

„Akkor addig én kiélvezem őket, amíg még kicsik és tündériek” – felelte Louise, felkapva egy arra szaladó kiscicát, és puha kis testét az arcához nyomta. „Te pedig inkább írj vissza annak a Követelőző Grófnak, és mondd meg neki, hová dughatja a követeléseit.”

„Ennél udvariasabbnak kell lennem! Valahányszor feladunk egy hirdetést a The Timesban, újabb levelet küld, és azt kéri, hogy még több könyvet vegyünk fel a rendelésbe. Mostanra ez már csaknem száz fontnyi.”

Louise nem éppen hölgyesen füttyentett egyet. „Azért el kellene menned. Estelle biztosan megtette volna.”

Ez a találó megjegyzés fájón érintette Marie-t. Hűségesen megígérte a legidősebb nővérüknek, hogy Estelle távollétében is tökéletesen képesek lesznek vezetni a könyvesboltot.

A négy Baxter nővér addig is az apjuk távollétében vezette a könyvesboltot. Aztán Estelle hozzáment drága Yates úrhoz, és jelenleg Írországban tartózkodott, ahol a férje édesanyját látogatta meg.

Louise-nak igaza volt: Estelle már réges-rég útnak indult volna Cumbriába, és kalandnak fogta volna fel az utat. Marie számára azonban rémálom volt a puszta gondolata is. Hatfieldtől még soha nem jutott messzebb Londonnál, és azon az úton egyaránt gyűlölte az utazást és magát a várost. A város zaja belefúrt a fejébe, és a legszörnyűbb migrénjét okozta. Az utolsó dolog, amire vágyott, az volt, hogy oda is, vissza is egy-egy hetet vagy még többet töltsön egy zsúfolt, fülledt postakocsiban, végigzötykölődve minden egyes kátyún innen csaknem Skóciáig!

Marie kiváló ellenérvvel állt elő. „Estelle elvinné a könyveket, visszajönne, aztán rögtön kapna egy újabb rendelést még több könyvre” – mutatott rá.

Louise bólintott. „Igazad van. Nos, valahogy meg kell győznöd, Marie. Száz fontot nem lehet csak úgy félvállról venni!” Még egyszer megpuszilta a kiscicát, mire az tiltakozva felnyikkant, aztán letette, és visszaindult az emeletre.

Marie megírta a válaszát, és a lehető legudvariasabban fogalmazott, beleértve az utolsó bekezdést is:

„Most kevesen vagyunk, és nem hagyhatom hátra a könyvesbolt vezetésének terhét. Kérem, gondolja át újra az ön által kért szállítási módot.

Tisztelettel: M. Baxter.”

1814. október

„Hol van, és hol vannak a könyveim? Karácsonyra itt kell lenniük!”

Ez a legutóbbi üzenet ettől a követelőző gróftól igazán felbőszítette Marie-t. Az apjuk és Estelle nélkül is egészen jól helytálltak, de mostanában megnőtt a munkájuk. Szerencsések voltak, hogy kaptak némi plusz segítséget a fiatal Ruth Millings személyében, és az unokatestvérük, Brutus Baxter is besegített a boltban. Brutust a ragasztószag sem zavarta, sőt úgy tűnt, őszintén lelkesíti, hogy megtanulhatja a könyvjavítás és könyvkötés mesterségét; Louise mellett ügyes és lelkes tanoncnak bizonyult. Így növelni tudták, hogy egy-egy héten hány kötetet képesek megjavítani és bekötni, ami örvendetes növekedést hozott a könyvesbolt bevételének.

Nagy örömükre rövid egymásutánban két láda könyv is megérkezett, és a címek hihetetlenül népszerűnek bizonyultak. Könnyű volt eladni őket, és segítettek gyarapítani azt az összeget, amelyből apjuk hatalmas bankkölcsönét akarták törleszteni.

A könyveknél is nagyobb örömet jelentett, hogy találtak egy rövid üzenetet Papától, ami óriási megkönnyebbülés volt. Dátum azonban nem szerepelt rajta, ami igencsak bosszantó volt. Louise ügyesen kiszúrta a dátumra utaló nyomot Papa sebtében odafirkantott levelében.

Ismét Tours-ban vagyok. A heves őszi esők miatt az északi utak aligha járhatók.

„Aha! Az előző üzenetben azt írta, hogy megérkezett Tours-ba” – mondta Louise. „Azon volt dátum. Ez pedig azt mondja, hogy megint Tours-ban van, tehát ezt az előző levél után írta.” Szinte muszáj volt így lennie, hiszen az a levél majdnem három hónappal korábban érkezett meg, de jólesett, hogy ezt most megerősítés is alátámasztotta.

„Zseni vagy!” – mondta Bernadette.

„Megvannak a pillanataim.” Louise elégedetten elvigyorodott.

Marie felnevetett: „Nyilvánvalóan túlságosan is jól mulat.” Nagy megkönnyebbülés volt, hogy Louise ilyen gyorsan rájött. Jó csapatot alkottak.

De ha Marie elhagyná Hatfieldet, hogy útra keljen, a korábban négy nővérre jutó munka az ő távollétében mindössze két ember vállára nehezedne. Ő volt a legidősebb otthon maradt nővér.

Nem mehetett el.

Egyszerűen nem mehetett el.

Még úgy sem, hogy a gróf még két további könyvet kért, amivel a teljes rendelése már száztíz fontra rúgott.

Szó sem lehetett róla.

FEJEZET 1

Alston hívása

1814. november eleje

„Ha nem hajlandó eljuttatni nekem a szükséges könyveket, haladéktalanul lemondom az egész rendelést, és olyan kereskedőt keresek, aki pontos és megbízható.”

Ez a legutóbbi levél „Követelőző gróf” tollából – Louise ragadványneve rajta is maradt – Marie-nál végképp betelt a pohár. Bárcsak ne ugyanakkor érkezett volna meg, mint a biztosítótársaság számlája.

Nem mintha Marie megfeledkezett volna arról a bizonyos hitelezőről. Kiváló főkönyveket vezetett, és pontosan tudta, mikor melyik számla esedékes. Csakhogy arra nem számított, hogy ez a számla jóval magasabb lesz, mint az előző évi. Miért drágult meg minden ennyire? Összevont szemöldökkel nézte a két levelet, amelyek egymás mellett feküdtek előtte a bolt pultján.

Karácsony közeledtével nagy volt a sürgés-forgás, a vevők könyveket vásároltak téli olvasmánynak és ünnepi ajándéknak. Aztán nagyjából február közepéig soványabb idők következtek. Ha Követelőző gróf tudna várni, Marie úgy utazhatna el, hogy nem kellene annyit aggódnia a nővérei miatt.

Februárra persze az utak nagy valószínűséggel még rosszabbak lennének, úgyhogy ezt is számításba kellett venni.

Louise és Bernadette éppen a még aznap reggel, Franciaországból, az apjuktól érkezett friss könyvládát bontották ki, és szép rendben halmokba rakták a köteteket, míg Marie a számadásokkal és a levelezéssel foglalatoskodott.

Marie újra a naptárra pillantott, és kiszámolta, hogy ha hamarosan elindul Cumbria felé, nagyjából két hétig lesz úton, leszállíthatja a könyveket, megkaphatja értük a pénzt, és még bőven visszaérhet a karácsony előtti utolsó vásárlási rohamra.

Bernadette megkérdezte: „Van itt levél Papától?”

„Én nem találok semmit” – felelte Louise. „Marie, van elég pénzünk ahhoz, hogy februárig kihúzzuk?”

„Ha takarékoskodunk, igen, de nagyon takarékosnak kell lennünk. És reménykednünk kell benne, hogy sok könyvet eladunk.”

Bernadette megrázta a fejét, miközben átlapozott egy újabb francia könyvet, hátha lapul benne levél vagy üzenet az apjuktól, ami kieshet a lapok közül. „Akkor talán mégis el kellene menned Cumbriába. Követelőző gróf rendelése bőven elég az összes számla fedezésére.”

Marie ingerülten felhorkant, noha Bernadette pontosan azt mondta, amin ő maga is töprengett. Sőt, amit fejben már jórészt meg is tervezett. „Tudom.”

Már majdnem megírta Követelőző grófnak, és azt javasolta, küldje inkább a saját megbízható szolgáit a könyvekért. Valószínűleg annyira követelőző lehetett, hogy a személyzete rémületében mind elszökött, úgyhogy talán nem is voltak szolgái. Mi másért írta volna azt, hogy „Csak önben bízom”? Marie képzeletében a gróf valami ogréként jelent meg, amint egy halom könyvön alszik, mint sárkány a kincshegyén.

„És minél tovább állnak itt a könyvei, annál tovább maradnak kifizetetlenül” – tette hozzá Bernadette.

Marie csípősen felelte: „Ezt én is tudom.” Megdörzsölte az orrnyergét.

Louise megsimította a vállát, és így szólt: „Pontosan úgy teszel, mint Estelle; azt hiszed, nélküled nem boldogulunk. Brutus és Ruth sokkal többet tesznek, mint gondolnád. És Rosie is bejár segíteni Poole asszonynak.”

Rosie egy kisegítő szobalány volt, akit Felix Yates nagylelkűen bocsátott a rendelkezésükre, hogy segítsen Poole asszonynak, így Poole asszonynak maradt ideje Miss Yatesszel együtt részt venni a bizottsági üléseken; mindannyiuknak nagy segítségére volt, szorgalmas, kedves lányként.

Bernadette és Louise addig győzködték Marie-t, míg ő végül fel nem sóhajtott. „Jól van, ti nyertetek. Jövő héten elindulok.”

„Akár holnap is elmehetnél” – mondta Bernadette. „Minél hamarabb mész, annál hamarabb vissza is érsz.”

Marie gyűlölte, amikor a testvérei ilyen józanul érveltek.

„Nem” – mondta makacsul. „Megnéztétek egyáltalán, milyen útvonalon kellene mennem?”

Louise-nak és Bernadette-nek is be kellett ismernie, hogy nem, ezért Marie elővette az útkönyvet és a postakocsi-menetrendet, amelyet az utóbbi időben már túlságosan sokszor lapozgatott át.

„Nézzétek, itt van Alston. Úgy tíz mérföldre Carlisle-tól, közvetlenül a skót határ mellett.”

„Az… nagyon hosszú út” – mondta Louise, Marie válla fölött átpillantva.

„A postakocsi persze egyenesen Carlisle-ig megy, rendszeresen lovat váltva, de nekem is meg kell állnom pihenni. Vagyis meg kell szállnom útközben, és előre szeretnék levelet küldeni megbízható fogadókba, hogy biztosan legyen szobám azokra az éjszakákra.”

Bernadette kelletlenül bólintott, láthatóan belátva, hogy ebben van értelem. „Peterborough, Lincoln, York…”

Óriási távolság volt, és kétségkívül kényelmetlen lesz. Marie nyaka és háta már a gondolatra sajogni kezdett. „Egészen Carlisle-ig, ahol majd bérelnem kell egy bérkocsit, hogy az út hátralévő részét megtehessem. És ezt is előre le kell leveleznem.”

Noha nem akaródzott neki, Marie már egy ideje sejtette, hogy ez következik. Mindent előre eltervezett. Arra az esetre. A tervezgetés megnyugtatta, és ha a legrosszabb bekövetkezne, akkor pontosan tudná, mit kell tennie.

Legalább Követelőző gróf megígérte, hogy minden költségét állja, így jó színvonalú szállodákban és fogadókban szállhat meg, érkezésekor pedig átnyújtja neki a számlák jegyzékét – és ugyanennyi térítést kér majd a visszaútra is.

Marie kötött, hogy elüsse az időt a szűk postakocsiban, miközben minden egyes döccenő úgy megrázta, mintha minden csontja összetört volna. A hosszú utazás napjai fárasztók és bosszantók voltak. Úti célja még egy napnyira volt, de azért hálás lehetett, hogy eddig jó ütemben haladt. Az utak többnyire járhatók voltak, a lovak pedig jó iramban haladtak anélkül, hogy vakmerők lettek volna. Arról azonban egy szót sem akart szólni, milyen szerencséjük volt, mert nem kívánta kihívni maga ellen a balsorsot.

Mindazonáltal Marie kezdte úgy érezni, hogy ez az út hamarosan véget ér. Átadja ezeket a könyveket, átveszi a pénzt, és karácsonyra otthon lesz.

Cumbria mégis rettenetesen messze volt, és bármennyire gondosan megtervezte is az utat, idegei pattanásig feszültek attól, hogy valami félremegy. Még soha nem került ilyen távol otthonról, és minden egészen másnak látszott. Az emberek házaihoz használt kövek más színűek voltak. A földek határán húzódó sövények sem abból a növényből álltak, amihez szokva volt. És minél északabbra jutottak, annál hidegebb lett. Azt hitte, elég meleg ruhát csomagolt, de ha tovább hűl az idő, talán egyszerre kell majd mindet magára vennie.

A követelőző gróf igazán értékelhetné az erőfeszítéseit.

A kötés megnyugtatta Marie-t. Az, hogy volt valami, ami lekötötte a figyelmét, segített kizárni a kocsiba zsúfolt testek szagát. Az ugyanebből a tömegből felhangzó bárgyú fecsegés azonban így is áttört hozzá.

„Mit köt itt, kisasszony? Ó! Ez rímelt” – kérdezte a mellette ülő asszony ostoba kuncogással.

Az emberek miért ragaszkodtak hozzá ennyire, hogy kérdéseket tegyenek fel neki? Különösen idegenek, akiket jó eséllyel soha többé nem lát? Hatfieldben ez rendben volt, ott ismerte az embereket, és nekik láthatóan elég volt egy udvarias biccentés meg annyi, hogy: „Hogy szolgál az egészsége e szép napon?” Arra tudta is a választ: „Kiválóan, és öné?” Erre mindig elmosolyodtak, biccentettek, és továbbmentek.

De ezek az idegenek? Ők nem a megfelelő szövegkönyvet követték.

És egyáltalán, mit számított az ő kötése? A minta a fejében volt, a kész darabot pedig úgysem láthatják majd.

„Sálat” – felelte, fel sem pillantva a kötéséből. Nem egészen sál volt, de erre éppen megfelelt a válasz. Majdnem sál volt, csak épp a fülére. Sajnos még nem talált ki jobb nevet rá annál, hogy fültompító, mert valóban tompította körülötte a világ zaját. Saját tervezésű, körben kötött pánt volt, a füleknél vastagabb, szélesebb résszel, hogy tompítsa a hangokat. Nyáron persze túl meleg lett volna viselni, de most, hogy megjött a hideg idő, csak kötött tovább. A kötés segített elütni az időt ezen a kényelmetlen utazáson, még ha rendszeresen le is ejtett egy-egy szemet, és aztán újra fel kellett szednie.

Nagy bosszúságára már az út első napjának legelső órája végén felfedezte, hogy a kocsiban való olvasástól rettenetesen émelyeg. Szerencsére tett némi fonalat és kötőtűt az utazótáskájába. Mikor néhány óra múltán először megálltak, megpróbálta felszedni a szemeket.

„De hát van már magán egy sál” – mondta az asszony.

Marie pislogott egyet, és küzdött a késztetéssel, hogy ráförmedjen útitársára. Megállt egy pillanatra, és megfelelő választ keresett magában; ebben a percben rettenetesen hiányoztak neki a nővérei. Estelle tudná, mit kell mondani, Bernadette pedig felvenné vele a ritmust, aztán ügyesen a gyógynövényekre meg a kertészkedésre terelné a szót. Louise feltehetően kertelés nélkül megmondaná az asszonynak, hogy semmi köze hozzá, de Marie nem tudta rávenni magát ilyesmire.

Végül ezt választotta: „Itt sokkal hidegebb van, mint vártam.”

„Elég keskenynek tűnik” – mondta az asszony. „Babának lesz?”

Marie lassan kifújta a levegőt, és megint pislognia kellett. Egy külön shillinget hozzá kellene csapnia a Követelőző Grófnak felszámított díjhoz, fájdalomdíj gyanánt. Vagy inkább egy egész fontot. Nyilván megengedheti magának.

Ha válaszolt az asszonynak, azzal csak arra bátorította útitársát, hogy még több kérdést tegyen fel, márpedig Marie éppen ezt szerette volna elkerülni. Minél előbb átadhatja ezeket a könyveket, annál előbb térhet vissza Hatfieldbe, a meghitt pult mögé, a főkönyveihez és az abakuszához.

Mióta ennyi időt töltött a könyvesboltban, el is felejtette, mennyire bosszantóak és zavarba ejtőek a hétköznapi emberek. És milyen sokan vannak!

A kocsi újra nagyot zökkent egy kátyún, és leesett egy szem. Az ördögbe!

A mellette ülő asszony ezután beszélgetésbe elegyedett egy másik hölggyel a kocsiban. Ez megkönnyebbülés volt Marie számára, ám csak egy kis ideig, mert társalgásuk ostobaságától viszketni kezdett a füle.

„Csacsogás, csevej?”

„Ó, igen, csevej, csacsogás.”

„Jaj, csevej, csacsogás. Csacsogás!”

Legalább már nem vártak tőle választ, és a kocsi belseje száraz volt, s a sok testtől meglehetősen meleg is. A körülöttük tomboló jeges szél és eső minden gondolatot elűzött arról, hogy bárki kint üljön.

Az idő egyre kellemetlenebbre fordult. Akik odakint ültek, bizonyosan csontig fagytak, szegények.

Végre feltűnt Carlisle városa. A háta és az ülepe sajgott a kényelmetlen falócától, a lábát pedig a lábtérben álló könyvesládán támasztotta. Több utas is panaszkodott, hogy a láda túl sok helyet foglal, de Marie semmiképp sem engedte volna ki a szeme elől ezt a drága rakományt, és végképp nem kockáztatta volna, hogy ebben a rossz időben elázzon. Vagy leessen a kocsiról! Mire a gróf teljes rendelését összecsomagolták, majdnem százötven fontnyi könyv került a ládába. Mindet gondosan báránygyapjú közé csomagolták, és egy olajvászon borítással fedték le, amelyet Louise egyenesen rávarrt, hogy biztosan vízhatlan legyen.

„A Coach and Horses, Carlisle!” – kiáltotta fentről a kocsis, és nagy csörömpölés közepette megállította a lovakat a macskakövön csattogó, vasalt paták zajában.

„Igazán eredeti név” – mormolta Marie, miközben merev tagokkal lemászott az ülésről. „Köszönöm, azt majd én viszem” – mondta, amikor egy férfi a ládáért nyúlt. „A táskám… ó.”

A csomagokat éppen akkor hajigálták le, Marie pedig sóhajtva, epés pillantással nézte, ahogy az útitáskája egy pocsolyába vágódott.

„Az ott” – mondta, és felé biccentett. Aztán adott még egy pénzérmét a hordárnak, hogy a könyvesládát óvatosan vigye be a fogadóba.

Miközben a fogadóssal beszélt, a szél nagy csattanással bevágta mögötte az ajtót. „Van egy lefoglalt szobám. Baxter kisasszony.”

Legalább aprólékos előkészületeinek köszönhetően hamar felvezették egy kényelmes, ha kicsiny magánszobába. Nem sokkal később egy szobalány tálcát hozott neki egy tál raguval és némi ropogós héjú kenyérrel. Volt hozzá egy darab vaj és egy korsó almabor is. A hosszú utazás sok napja után teljesen kimerülten Marie elfogyasztotta a vacsoráját, aztán bedőlt a keskeny ágyba, hálásan gondolva arra, hogy legalább holnap eléri úti célját… még ha azután azonnal meg is kell fordulnia, hogy hazafelé induljon.

Álmai egy kellemetlen férfival teltek meg, aki egy hideg, sötét, könyvekkel zsúfolt barlangban élt.

A terve képletesen darabjaira hullott másnap reggel, amikor a megrendelt bérkocsiról érdeklődött, amelynek Alstonba kellett volna vinnie.

A fogadós kinevette. „Arra az útra semmiféle bérkocsi nem megy fel, asszonyom!” Olyan erős volt a kiejtése, hogy Marie alig értette. Annyit azért kihallott, hogy „felfelé az úton”, és értetlenül összevonta a szemöldökét. „Nem értem. A térkép szerint alig tíz mérföld.”

„Az igaz, de jó darabon egyenesen fölfelé vezet!” Felemelte a karját, hogy mutassa a meredek emelkedőt, aztán a fogadó bejáratán kifelé, a közelben magasodó Penninek felé mutatott. „Arra fönt!”

„Ó.” Marie nem számolt a szintkülönbséggel. Az északi út során többször is előfordult, hogy a postakocsi hat lovához még kettőt fogtak. Nehézkes, lassú igáslovak voltak, amelyek segítettek felvonszolni a kocsit a meredek kaptatókon. Nem tűnt olyan meredeknek, mert ő a kötésére figyelt. De most, ahogy körülnézett a dombok között, nyilvánvaló volt, hogy egyetlen ló egy bérkocsit nem tudna felhúzni ilyen emelkedőkön.

„Akkor egy nagyobb kocsi?” – kérdezte tétován, azon tűnődve, akad-e egyáltalán.

„Hová tetszik menni, asszonyom?”

„Alstonba. Egészen pontosan Alston Castle-be.”

A fogadós elgondolkodva megrántotta az alsó ajkát. „És azt a ládát is vinni akarja magával?”

„Ezt a ládát muszáj magammal vinnem” – javította ki Marie. „És még ma el kell indulnom.” Ez utóbbi talán nem volt színigazság, de a halogatás tönkretette volna a gondosan megtervezett visszaútját. Ha akár a legcsekélyebb esélyt is akarta arra, hogy karácsonyra hazaérjen, most kellett Alston felé vennie az irányt.

„Tud lovagolni? Szerezhetek magának egy hölgyeknek való nyerget viselő lovat, meg egy szamarat, hogy vigye a ládát.” A fogadós vállat vont. „Mára ennyit tudok tenni.”

Ez volt a döntő szó: „ma”, s Marie hálás volt érte. „Akkor kénytelenek leszünk így megoldani.” Felemelte az állát. „Kérem, hozassa elő az állatokat, amilyen hamar csak lehet. Hamar besötétedik.”

Nem telt bele sok idő, mire ráébredt, hogy a téli nappalok annál rövidebbek, minél északabbra utazik, noha a tél közepe még valamivel több mint három hétre volt. Reggel kilenc óra volt, és a nap épphogy felkelt, már ha egyáltalán látni lehetett volna a vastag, alacsonyan csüngő szürke felhőzeten át. Mégis, lóháton óránként öt mérfölddel is haladhat, vagyis a húszmérföldes oda-vissza utat nagyjából négy óra alatt megteheti.

Hat órával később még mindig nem érte el Alstont. Marie kifogyott a szitokszavakból, miközben élete legmeredekebb emelkedőjén próbálta felfelé vonszolni az iszonyúan makacs málhás szamarat. Ebben a hegyvidéki országban vadul túlbecsülte, milyen tempóra lehet képes. Mintha ez még nem lett volna elég, az idő is elromlott, és keserűen hidegre fordult. A havas eső az arcába csapott, jeges tűként szurkálta az orcáját, és csontig hatolóan áthűtötte.

„Az bizonyára Alston” – nyögte, amikor újabb egy óra múlva végre feltűnt egy templom tornya. „Gyerünk már, te förtelmes dög!”

A havas eső oldalról csapta a szemüvegét, amelyet folyton törölgetnie kellett, hogy lássa, merre megy. Minden elmosódott előtte. Végül meglátott néhány embert, de azok csak meglepett pillantásokat vetettek rá, miközben sietve jártak-keltek a boltok között. Alstonnak egyetlen keskeny utcája volt, s a sötét felhők itt még alacsonyabban lógtak, így minden barátságtalannak és baljósnak hatott. Túl fáradt és bosszús volt ahhoz, hogy az udvariasságával törődjön, ezért megállította a következő férfit, akit meglátott.

„Merre van Alston Castle?” – kérdezte nyersen.

Ennek még erősebb volt a kiejtése, mint a carlisle-i fogadósnak, de annyit sikerült kihámoznia, hogy még két mérföld van hátra. A férfi feljebb mutatott az utcán, aztán két ujját emelte fel.

Marie úgy érezte, mindjárt felsikolt. Még két mérföld? Akár tíz is lehetne.

Volt ott egy fogadó. Nem tűnt valami sokat ígérő helynek. Egyszintes, rozoga faépület volt, előtte lengő cégérrel, amely a Sally nevet hirdette, rajta rikító színekkel festett, meglehetősen kebles ringyó képével. Egyetlen rémült pillantás után Marie elvetette még a gondolatát is annak, hogy menedéket keressen egy efféle gyanús külsejű helyen, és továbbküzdötte magát.

A havas eső egyre sűrűbben verte, csípte a fülét és a nyakát. Marie aggodalmas pillantást vetett a szamár hátára szíjazott könyvesládára, és kétségbeesetten remélte, hogy Louise vízhatlan csomagolása kitart. Bele sem mert gondolni, mit szólna a Követelőző Gróf, ha vízkárosodott áruval állítana be.

„Ostoba ember!” – kiáltotta a néma domboknak. „Ostoba, követelőző, elkényeztetett ember!” A szamár megint megtorpant, ezért rá zúdította a haragját. „És te, te makacs állat, te átkozott BAROM!”

Sötétedett, de a havas eső legalább havazásba fordult. Nem csapódott olyan vizesen az arcába; elenyésző javulás, de azért javulás. Előtte valami szabálytalan alak törte meg a Penninek szaggatott körvonalát a komor szürke ég alatt.

„Az… nem lehet az.” Marie meredt maga elé, és nagyot nyelt. „Ez egy rom!”

Az omladozó kőhalom iszonyú első benyomást keltett. Nem sokban különbözött az előző éjszaka zavaros álmának sötét ogrebarlangjaitól.

De ott volt. Alston Castle, és nyilvánvalóan félreérthetetlenül egy rom volt. Tátongó feketeség az üveg nélküli ablakokban, egy hatalmas, omladozó és betört boltív, mindenfelé lehullott óriási kövek.

Odabenn, ott, ahol a lépcsőnek kellett volna lennie, egy terebélyes nyárfa nőtt.

Marie egy borzalmas, rémületes pillanatra azt hitte, valamiképpen eltévesztette az irányt. Hogy Cumbria területén van egy másik Alston Castle is, és neki vissza kell vonulnia a faluba, hogy ott töltse az éjszakát abban az aggasztó külsejű fogadóban. Semmi esélye sem volt rá, hogy még ma este visszajusson Carlisle-ba.

De nem. A lova ment tovább, magával húzva a nyereghez kötött szamarat is. Csak ment tovább, át egy düledező boltíven, be egy nyitott, füves külső udvarba. Ott állt előttük az igazi Alston Castle.

Szinte elgyengült a megkönnyebbüléstől, amikor meglátta. Egy viszonylag új Alston Castle, amely még a sötétedő ég alatt is fenséges volt. Hatalmas, pártázatos szürke kőépület volt, ablakai aranylón ragyogtak a bentről kiszűrődő meleg, hívogató fénytől.

„Hála az égnek!” – mondta Marie hálásan, és előre ösztökélte a lovát meg a szamarat. Végül a hatalmas, fagerendás bejárati ajtók előtt állította meg őket. Mereven leszállt a nyeregből, az ajtóhoz lépett, és megemelte a súlyos vaskopogtatót.

A komornyik, aki pár perccel később ajtót nyitott, láthatóan megdöbbent, hogy bárkit is lát, hát még egy csapzott, lovaglóruhás nőt, aki egy ló és egy szamár kantárszárát tartotta.

„Segíthetek, asszonyom?” – kérdezte a komornyik. Idősebb úriember volt, meglehetősen impozáns, göndör fehér bajusszal és derűsen csillogó kék szemmel; Marie úgy vélte, kedves embernek látszik, de megvan benne a csibészségre való hajlam is, még ha a hangja kissé merev is volt.

„Ez Alston Castle?”

„Igenis, asszonyom.”

„Akkor pontosan ott vagyok, ahol lennem kell.” Marie kihúzta magát, amennyire csak tőle tellett. „Marie Baxter kisasszony vagyok, és könyveket hoztam Hatfieldből, a Baxter könyvesboltjából, Deman grófja… vagyis Renwick grófja megrendelésére.”

Renwick nevét úgy ejtette, hogy „Renvik”, mire a komornyik kissé összevonta a homlokát.

„Renwick, »Rennick«-nek ejtve” – javította ki a kiejtését.

„Persze, mint Berwick és Alnwick” – mormolta maga elé. „Igazán bocsásson meg. Őlordságával eddig csak levélváltás útján érintkeztem.”

„Ki az, Mr. Martin?” – kérdezte egy mély hang beljebb a kastélyból.

„Egy hölgy a Baxter könyvesboltjából, uram” – felelte a komornyik, oldalra fordítva a fejét.

„Egy hölgy?” – mondta a másik hang. Az ajtó szélesebbre nyílt, és egy magas, sötét hajú, erős állkapcsú férfi nézett le rá, kifogástalan szabású, sötét tengerészkék kabátban.

„Renwick grófja” – mondta a komornyik. „Baxter kisasszony, uram.”

Marie-t túlságosan lefoglalta, hogy a grófot bámulja, aki egyáltalán nem úgy festett, ahogyan elképzelte. Nos, arra számított, hogy sötét és komor férfi lesz, de arra semmiképp sem, hogy alig idősebb nála – aligha lehetett több harmincnál! Valamiért inkább úgy képzelte, legalább kétszer ennyi idősnek. Főként azért, mert olyan mogorva és követelőző volt, akár valami kiváltságos vénember.

Utána kellett volna néznem a Burke’s Peerage-ben, mielőtt elindultam, gondolta.

„Az ég szerelmére, mit keres ön itt, és miért nem Baxter úr jött?” – kérdezte a gróf mogorván, homlokát ráncolva.

A hó tovább kavargott körülöttük, miközben ott állt a lovával és a málhás szamarával, és már a lábát sem érezte. „Apám Franciaországban van, uram. Ön és én már régóta levelezünk.” Összevonta a homlokát, és visszanézett rá.

„Ön M. Baxter!” Felismerés derengett az arcán, bár ettől cseppet sem tűnt kevésbé elégedetlennek.

„Marie Baxter. Valóban. Nem volna célszerűbb bevinni ezeket a könyveket? Azt hiszem, a csomag vízhatlan, de ebben nem vagyok teljesen bizonyos.” A szamár felé intett, mire a gróf hangosan felhördült döbbenetében.

„Jóságos ég! Azonnal vigyék be őket!”

„A hölgyet is, uram?” – kérdezte a komornyik.

„Igen, természetesen, úgyis késő már, hogy most visszaforduljon; mindjárt besötétedik.” A sűrűn hulló hóval nem törődve a gróf fürgén a szamárhoz lépett, és máris oldozni kezdte a köteleket, amelyek a ládát a nyereghez rögzítették. „Ha ezek eláztak, nem fizetek értük!” – szólt vissza.

Marie hagyta, hogy a komornyik kivegye dermedtre fagyott ujjai közül a ló kantárszárát. „Azt még majd meglátjuk” – morogta maga elé, de őszintén szólva úgy érezte, most még vitatkozni sem lenne ereje. Reszketett a lába, és ekkorra már sem az ujjait, sem az orrát nem érezte.

„Befelé, kisasszony” – mondta a komornyik, jóval kedvesebb hangon, mint az uráé. „Bizonyára csontig átfagyott.”

„Igen.” Tett egy lépést az ajtó felé, és bosszúsan tapasztalta, hogy a térdét sem érzi már. Megingott. „Ó, jaj” – mondta, meglehetősen ingerülten önmagára. „Most éppen nem volna jó elájulni.”

„Baxter kisasszony!” A komornyik hangja mintha nagyon messziről szólt volna, ahogy a világ forogni kezdett körülötte.

FEJEZET 2

Szó sem lehet ájulásról

„Meg ne próbáljon elájulni!” Sebastian épp csak leemelte a könyvekkel teli ládát a szamárról – amelyik még meg is próbálta megharapni, a kis dög –, amikor meglátta, hogy Baxter kisasszony tántorogni kezd. A nő csaknem az ajtónak rogyott; ő belökte a könyveket a padlóra, aztán utánakapott, és mindkét karjánál elkapta.

Hisz csak egy aprócska teremtés – döbbent rá. Igen alacsony volt, és nem is sok súlya lehetett, amikor bevonszolta a házba, és leültette az előcsarnokban álló lócára.

Mogyorózöld szeme a férfira villant, hosszú, nedves pillái az esőpettyes szemüveg mögött rebegtek. Hangjában sértett él csengett – olyan hang volt ez, amelyről Sebastiannak azonnal feltűnt, hogy művelt, finom neveltetésű hölgyre vall –, amikor azt mondta: „Én soha nem ájulok el!”

Az ájulásnak mindenesetre igen meggyőző látszatát keltette – gondolta, miközben nem tudta eldönteni, a könyveire figyeljen-e, vagy a fiatal hölgyre. Mindeddig abban a hitben élt, hogy egy kereskedővel levelezik. Levelei egyre kurtábbak lettek, mert attól tartott, talán meg sem érkeznek. Egyre csak rendelt, abban bízva, hogy a szállítmány mérete már megéri majd Baxter úr fáradságát.

Erre kiderült, hogy mindvégig egy fiatal hölgyet korholt, miközben annak apja Franciaországban tartózkodott. Ez megmagyarázta egyik levelét is, amelyben azt írta, hogy kevesen vannak a boltban.

Gyengéden megveregette a kezét, és így szólt:

„Most már nincs kint ebben az időben, de ma semmiképp sem mehet vissza oda. Hamarosan besötétedik, és a Carlisle-ba vezető út túlságosan veszélyes.”

„Nem kell egészen Carlisle-ig mennem.” A fiatal hölgy kissé felegyenesedett, és ide-oda mozgatta a lábát a bokájánál, nyilván hogy megnézze, vajon még érzi-e a lábujjait. Sebastian fogadni mert volna, hogy nem. „Megszállhatok abban a fogadóban Alstonban, amelyik mellett elhaladtam.”

„Az nem hölgynek való hely” – vágta rá Sebastian azonnal; egyetlen nőt sem küldene a Sallybe, hát még egy csinos, jól nevelt fiatal hölgyet! Abban a pillanatban, hogy kimondta, már tudta is, hogy csak egyetlen megoldás van: itt marad éjszakára. Nos, szoba akadt bőven. Ellwood asszony és a fiatal Morag majd segítenek neki. Sőt, ha hívatja őket, gondjaikba veszik a kisasszonyt, ő pedig végre odamehet a könyveihez. Már túl sokat várt rájuk!

Martin úr, a komornyik, hamarosan újra felbukkant a szükséges két nővel, és egy lakájjal is, aki aztán kiment, hogy az istállóba vezesse a lovat és a szamarat.

„Olvas a gondolataimban” – mondta Sebastian megkönnyebbülten.

Ellwood asszony rögtön kotlóskodva kezdett sürögni-forogni Baxter kisasszony körül. Megsimogatta a lány kezét, és felkiáltott:

„Morag, hiszen jéghideg!”

Morag bólintott, és mondott valamit, aminek a hanghordozása helyeslő volt, a tartalma azonban teljesen kibogozhatatlan – a szobalány a skót felföldről származott, és olyan erős akcentussal beszélt angolul, hogy még Sebastian is nehezen értette, pedig a skót határ közelében nőtt fel.

Ellwood asszony így szólt:

„Jöjjön, kisasszony, adjunk magára meleg, száraz ruhát.”

„Szólítson Marie-nak” – felelte a hölgy. „Kérem, ne fussanak körülöttem. Jól leszek. Van száraz ruhám az úti táskámban.”

Abban a biztos tudatban, hogy Baxter kisasszonyról megfelelően gondoskodnak, Sebastian a nőkre hagyta őt, és nekiesett a könyvcsomagnak. A csomagolás szoros volt, és igen gondosan elkészített. Martin úr megjelent mellette egy kis késsel, hogy átvágja a bőrszíjakat, amelyek a dermesztő hidegben úgy megszorultak, hogy sehogy sem akartak engedni. Megvárhatta volna persze, míg felengednek, de az azt jelentette volna, hogy tovább kell várnia a könyveire.

Már így is eleget várt.

Egy rántással kipattant a bőrszíj, ő pedig megpróbálta kibontani az olajvászon burkolatot, csakhogy rá kellett jönnie: valójában összevarrták. Újra a késért nyúlt. Csak egyetlen réteg volt, de amikor visszahajtotta, alatta még egy újabb réteget talált. Miután végre felnyitotta a ládát, kiderült, hogy minden egyes könyv külön-külön is be van csomagolva, köztük pedig feltekert báránygyapjúcsíkokat helyeztek el, hogy ne dörzsölődjenek egymáshoz, és ne mozduljanak el a ládán belül.

Úgy vigyorgott, mint egy kisfiú, elismeréssel adózva annak, milyen okosan és gondosan csomagolták be őket. Talán mégis nyugodtan rájuk bízhatta volna, hogy elküldik neki a könyveket!

Levette az utolsó védőréteget is, és felsóhajtott régóta áhított új kincse láttán: Stuart és Revett Antiquities of Athens című művének háromkötetes fóliókiadásából az első darab feküdt előtte. Mindkét kezébe emelte a könyvet, mintha szent ereklyét tartana. A bőrkötés hideg volt tapintásra, kétségkívül az időjárás miatt. Teljesen száraz maradt. Odalépett a gyertyatartóhoz, és felnyitotta a könyvet, hogy szemügyre vegye a címlapelőzéki metszetet.

Lenyűgöző. A lélegzete is elakadt a csodálattól, miközben gondosan lapozta az oldalakat.

„Tökéletes” – suttogta, majd áhítatosan bevitte a könyvet a könyvtárba, és az íróasztalra fektette. Ha a másik két kötet is olyan jó állapotban van, mint az első, akkor a húsz font, amelyet fizetni vállalt értük, valóságos főnyeremény volt.

„Behozzam a többi könyvet is, uram?” – kérdezte Martin úr az ajtóból.