MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:

Ablonczy Balázs és Müller Rolf

© Bódy Zsombor, 2025

© Jaffa Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Készült az MTA-ELTE HTK Lendület Munkaformák Kutatócsoport kutatásának keretében.

Borítóterv: Tillai Tamás

Borítófotó: A szovjet tudomány és technika 50 éve, kiállítás a Városligetben, 1967; Fortepan / Bojár Sándor

Felelős szerkesztő: Hessky Eszter

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-302-8

ISSN 2559-9666

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

TARTALOM

Bevezetés

1. Kossuth-díjasok és katonatisztek: bevezetés a szakértelem államszocialista politikájába

Kossuth-díjasok

Katonatisztek

A „régi” szaktudás és a párthatalom kiépítése

Szaktudás és szakértők Nyugaton és Keleten

Szaktudás és szakértők Magyarországon a második világháború körül

2. A technokrata „civil szféra” és a párthatalom a korai államszocializmusban

Transzformáció: szakmai civil szférából szakszervezet

A Műszaki és Természettudományi Egyesületek Szövetsége

3. Technokrata marxizmus–leninizmus – a határtalan távlatok diskurzusa

4. Szakemberek az akadémián

A szakemberek helye a Magyar Tudományos Akadémia politikai átalakításában

Az MTA-val szembeni politika 1956 után

5. Technokrácia és párthatalom a Rákosi- és a korai Kádár-korszakban

Technokraták a Rákosi – Nagy Imre küzdelemben

Műszaki fejlesztés és konszolidáció a Kádár-korszak hajnalán

Technokrata diskurzusok az 1950-es évek végén és az 1960-as évek elején

Az Országos Műszaki Fejlesztési Bizottság létrejötte

6. Technokrata nagyprojektek

Járműipari szaktudás

Az OMFB számítástechnikai projektje

Szén, földgáz, kőolaj

Alumínium

7. Összegzés – Egy tudománytisztelő diktatúra kudarca?

Jegyzetek

BEVEZETÉS

A technokrácia jelensége, vagyis amikor a tudományosan megalapozott szaktudástól remélik az emberi élet dolgainak eligazítását, a kihívások megválaszolását – legyenek azok bármilyen természetűek –, át- meg átszövi a múlt századot. A 20. század példátlan háborúi, a technológiailag folyton megújuló ipari termelés megsokszorozódása, az élelmiszer-termelés összehasonlíthatatlan növekedése, az egészségügyi rendszer kiépítése és működtetése, az oktatás történelmileg páratlan bővülése – egyszóval a 20. századi történelem – elképzelhetetlen a szakemberek munkája nélkül. Az általuk hordozott és folyamatosan gyarapodó tudásra épül a modern társadalmak egész működése, háborúban és békében egyaránt. A szaktudás a 20. századi történelem mozgatóerejének tűnhet, a szakember pedig a 20. századi társadalmak központi figurájának. A szaktudás képviselői néha vezető, döntéshozó szerepet igényeltek maguknak, de gyakoribb volt, hogy a hatalommal szimbiózisban működve menedzselték a gazdasági, társadalmi, szociális vagy éppen katonai természetű kihívásokat. A hatalom és a szakemberek érvényesülésük érdekében a modern társadalmakban egymásra vannak utalva, egymás nélkül cselekvésképtelenek. Az erőforrások fölött rendelkező hatalom bocsátja a szakemberek rendelkezésére azokat az eszközöket, amelyekkel dolgozni tudnak, s a szakemberek munkája teszi lehetővé, hogy a hatalom nap mint nap törekedhessen céljai megvalósítására.

A 20. században vissza-visszatért a kísértés, hogy a szaktudást mindenhatónak tekintsék, s ne csak konkrét kihívások megválaszolása érdekében forduljanak hozzá, hanem tőle várják, hogy egész társadalmak, országok történelmi fejlődését irányítsa. A szaktudás ilyen felértékelése a hatalom és szaktudás, avagy politikusok és szakemberek modern összekapcsolódásában mindenütt fölbukkanhatott, de különösen jellemző volt a szovjet típusú politikai rendszerekre. Ez a könyv azt vizsgálja, hogy miként viszonyult Magyarországon a párthatalom a szaktudáshoz és a szakemberekhez a második világháborút követő évtizedekben. Ez a viszony paradoxnak tűnhet, hiszen a szakemberek egyénileg kiszolgáltatottak lehettek a hatalomnak, csakúgy, mint bárki más, ám a szaktudást a politikai hatalom alapvetőnek, nélkülözhetetlennek tartotta a maga szempontjából. A szovjet típusú rendszer fejlődését, sőt végső soron a kapitalizmussal szembeni győzelmet a szaktudástól várta. Ez a könyv az 1940-es évek második felében fölépített politikai rendszernek erre a technokrata oldalára világít rá.

A tudományosan megalapozott szaktudás megoldóképességébe vetett feltétlen bizalom, egyszóval a technokrata hozzáállás ennek a politikai rendszernek egyik alapvető aspektusa volt, amellett, hogy más szempontból ideologikusnak, totalitáriusnak vagy éppen paternalistának is tekinthető. A következő fejezetekben azt követjük végig, hogy a párthatalom viszonyulása a szaktudáshoz és a szakértőkhöz milyen intézményi formákban és milyen politikai lépésekben testesült meg az 1945-öt követő hozzávetőleg két évtizedben. A szaktudás különböző területeivel és a szakemberekkel kapcsolatos politikai döntéseket vizsgálunk, a szaktudás ellenőrzése és működtetése céljából létrehozott intézmények történetét elemezzük, s nem utolsósorban pedig szakértői életutakat mutatunk be, hogy láthatóvá tegyük, miként alakulhatott a szakemberek egyéni sorsa a hatalom és szaktudás összekapcsolódása által meghatározott szakmai terekben a pártállami Magyarországon.

A technokrata körökkel kapcsolatos pártállami döntéshozatal, a technokrata intézményrendszer története a szovjet típusú rendszer Magyarországának eddig alig vizsgált oldala. Pedig az államszocializmus alapvető meghatározója volt a pártvezetésnek a technokráciát a maga szolgálatába állítani akaró politikája. Éppen ezért érdemes vizsgálni, hogy miként tudtak a szaktudás képviselői érvényesülni a korszak politikai-hatalmi viszonyai között, mikor mennyire rejtett vagy nyílt módon fejthettek ki technokrata diskurzusokat. Az idők folyamán többször változott a pártvezetés elképzelése arról, hogy miként illeszthetők be a szocialista társadalomba a technokrácia képviselői. Az 1940-es évek végétől kezdve az 1960-as évek végig erre több intézményesítési formát kipróbáltak, amelyek eltérő mozgásteret biztosítottak a technokratáknak. Ezek a változó intézményi politikák meghatározták, hogy mennyire kezdeményezhettek, milyen intézményekben és milyen mértékben élvezhettek relatív autonómiát a szakemberek, mennyire befolyásolhatták esetleg csak rejtve a politikai döntéseket, s más oldalról hogyan kellett alkalmazkodniuk a politika igényeihez. E könyv célja e kérdéseket vizsgálva összességében annak felvázolása, hogy mennyiben és miként volt a szovjet típusú rendszernek technokrata oldala.{1}

1. KOSSUTH-DÍJASOK ÉS KATONATISZTEK:
BEVEZETÉS A SZAKÉRTELEM ÁLLAMSZOCIALISTA POLITIKÁJÁBA

KOSSUTH-DÍJASOK

Érdekes következtetéseket vonhatunk le az első három év Kossuth-díjasainak névsorából. A díjat, amely a Horthy-kori Corvin-lánc kitüntetést volt hivatott felváltani, az 1848-as forradalom százéves évfordulójára alapították. Ennek megünneplésére a berendezkedő új hatalom 1948-ban kiemelt figyelmet fordított, megpróbálta a maga legitimációját alátámasztó történeti-ideológiai értelmezésben megjeleníteni 1848-at.{2} Az először tehát 1948 márciusában kiosztott díjjal jutalmazott személyek körének vizsgálata nemcsak arról ad képet, hogy a berendezkedő pártállami hatalom milyen ideológiai, művészeti irányokat kívánt támogatni, hanem arról is, hogy a díjazottak személyén keresztül milyen szakmai vagy kulturális csoportokat, társadalmi rétegeket kívántak szimbolikus elismerésben részesíteni. A Kossuth-díjasok összetétele tulajdonképpen a kommunista hatalom társadalom- és politikaformáló stratégiáit mutatja meg. A díj történetének első éveiben ugyanis nyilvánvalóan figyeltek arra, hogy a díjazottak reprezentálják mindazokat a társadalmi rétegeket, csoportokat és köröket, amelyekre számítottak a szocializmus építésében, vagy amelyek fontosak voltak a pártvezetés politikai koncepcióiban. Ügyeltek arra, hogy a vidéki társadalomból, az ipari munkásság és az értelmiség soraiból, a tudományok világából és valamennyi művészeti ágból is kerüljenek ki Kossuth-díjasok. A kifejezetten a párthoz tartozó emberek mellett szép számmal párton kívülieket is elismertek a díjjal. A vitán felül álló művészi teljesítmények jutalmazása – Kodály Zoltán (1948), Illyés Gyula (1948), Bartók Béla (posztumusz, 1948), József Attila (posztumusz, 1948), Pátzay Pál szobrász (1950) – talán a díj presztízsét is hivatva volt megteremteni. Ugyanezt szolgálhatta másként a korabeli szórakoztatóipar legnagyobb sztárjainak elismerése, mint Somlay Artúr színész (1948), Latabár Kálmán táncos komikus (1950), Bajor Gizi színésznő (1948). A díjazottak között voltak a párt ideológiai szempontból meghatározó kulturális személyiségei, mint Lukács György (1948) és Rudas László (1949) filozófusok, továbbá Andics Erzsébet történész, aki három évtizedes pártkarrier után a Magyar Tudományos Akadémia gleichschaltolásának egyik irányítója volt éppen ekkor, Pach Zsigmond Pál, a pártnak elkötelezett fiatal történész, Molnár Erik vezető történészi pozíciót is betöltő kommunista politikus (1948), és tulajdonképpen idesorolható Erdei Ferenc (1948) is, a Rákosiékkal tartó parasztpárti politikus, jelentős szociológusi életművel. De kapott gesztusokat az értelmiség korábbi generációja is, például Horváth János irodalomtörténész (1948) díjazása révén. Díjaztak kétségtelenül számottevő életművel rendelkező, de a pártnak elkötelezett vagy ahhoz közel álló művészeket, mint amilyen Konecsni György grafikus (1950) vagy Bernáth Aurél festőművész (1948) volt. És persze díjazták a szocializmus szimbolikus uralkodó osztályainak képviselőit, azaz ipari munkásokat – a legismertebb név a későbbi vállalatvezetői karrierje miatt Horváth Ede vasesztergályos (1950) –, egyéni gazdálkodót és több ízben földműves szövetkezeteket mint intézményeket.

Az itt következőkben először a díjazottak egy sajátos csoportját, a reáltudományok és a műszaki tudományok képviselőinek sorát vizsgáljuk meg közelebbről. Listájuk hosszú, s közöttük jó néhány olyan személyt is találunk, akik egyáltalán nem az éppen egyeduralomra jutó pártnak való ideológiai megfelelésükkel vívták ki helyüket a díjazottak között. 1948-ban, az orvosokat nem számítva 26 személyt díjaztak erről a területről, ami a kereken száz első Kossuth-díjas több mint egynegyede. Ezzel a reál- és műszaki tudományok képviselői alkották a díjazottak között a legnagyobb csoportot, hiszen az összes művészeti ág – színészek, írók, képzőművészek, zeneszerzők – együttesen is csak 19 fővel képviseltette magát, ráadásul utóbbiak közül többen posztumusz kapták meg a díjat (József Attila, Bartók Béla, Dési Huber István, Derkovits Gyula, Somogyi Imre). A 26 fős csoport létszáma meghaladja a munkásokét is, mert az utóbbiakat 21 fő reprezentálja a kitüntettek sorában. Egyébként láthatólag ebben az utóbbi körben is törekedtek a nagyobb iparágak, segédmunkások, betanított gépmunkások és szakmunkások, férfiak és munkásnők kiegyensúlyozott szerepeltetésére.{3}

Az arányok a következő évben sem változtak érdemben. Az ekkor 90 fősre csökkentett díjazotti körbe ugyanúgy 26-an kerültek a természet- és a műszaki tudományok művelői közül. A kép érdemben a rá következő évben sem változott, mert 1950-ben a 82 díjazott közül 23 személy tartozott ebbe a csoportba.

A reál- és természettudományok Kossuth-díjas művelőinek sorában akadtak aránylag fiatalok, például a matematikus Rényi Alfréd, de a többségük inkább középkorú vagy akár idősebb volt. Ez azt is jelenti, hogy pályájukat rendszerint a két világháború között kezdték, több esetben akár már az egyetemi tanári kinevezéshez is eljutottak a Horthy-korszakban. Nem igaz ez persze mindenkire, mert a vitathatatlan eredményeket elérő Turán Pál matematikus például zsidó származása miatt nem tudott a doktori fokozat megszerzése után elhelyezkedni Magyarországon a tudományban, ő a háború után az első ösztöndíjasok egyikeként a Szovjetunióba ment, hogy egy gyors aspirantúra után 1948-ban már az MTA tagja, 1949-ben pedig Kossuth-díjas legyen. A természet- és a mérnöki tudományok Kossuth-díjat elnyert képviselőinek többségére azonban nem ez a jellemző. A Kossuth-díjasok összetétele azt jelzi, hogy ebben a körben az új politikai rendszer kiépítése egyáltalán nem jelentette a korábbi elit leváltását. Nemcsak megmaradhattak pozícióikban, hanem kitüntetésekben, szimbolikus elismerésben is részesülhettek. A háború alatti vagy előtti műszaki vagy természettudományi elitből jó néhányan kaptak ugyanis Kossuth-díjat, s ennek akár az sem volt akadálya, ha korábbi tudományos, szakmai karrierjükkel közéleti pozíciók – és jobboldali állásfoglalások – is együtt jártak.

Nem egy ilyen példát találhatunk. A temesvári születésű Mihailich Győző építőmérnök 1948-ban kapott Kossuth-díjat mint a vasbetonszerkezetek és a hídépítés olyan első számú hazai szakértője, aki a nemzetközi építőmérnöki szervezetekben is vezető tisztségeket töltött be.{4} Ugyanebben az évben a Magyar Köztársasági Érdemrend középkeresztjét is megkapta a hidak újjáépítése körül végzett munkájáért. A hasonló érdemrend kiskeresztjét már 1938-ban megkapta a Margit híd felújításának és kiszélesítésének tervezéséért. Mihailich a két világháború között tagja volt a Magyar Mérnökök és Építészek Nemzeti Szövetségének, amely a megosztott mérnöktársadalom antiszemita intézkedéseket szorgalmazó fajvédő szervezete volt.{5} 1936-ban a Magyar Mérnöki Kamara elnöke lett – ezt a szerveztet 1923-ban törvény hozta létre a szabad pályán működő mérnökök számára kötelező jelleggel –, amely szervezetre azután nagy szerep hárult a zsidótörvények végrehajtásában, s ezért 1945-ben más hasonló szervezetekkel együtt feloszlatták.{6} Mihailich 1942-ig maradt a Kamara elnöke, s közben 1940-től alapitó igazgatóként vezette a Mérnöktovábbképző Intézetet a műszaki egyetemen, amelynek egészen 1961-ig maradt az élén. Mihailich tehát már az 1930-as években is az egyetemi élet, a műszaki tudományos nyilvánosság élvonalbeli szereplője volt. Számos szakmai, ágazati egyesület vezetésében vett részt, a kifejezetten jobboldali „egyesületközi együttműködésben” is jelen volt, amely a jobboldali „civil szféra” összefogását célozta. Az 1942/43-as tanévben a Műegyetem rektora lett. A műszaki, mérnöki szakmai-tudományos közélet csúcsaira tehát már az 1930-as évek végén, 1940-es évek elején fölért, ám hasonló pozíciókat a világháború után is magától értetődően betöltött. Kossuth-díja után egy évvel az MTA Műszaki Tudományok Osztályának első elnöke lett annak megalakulásakor, s újra a BME rektora. 1962-ben az Elnöki Tanács által adományozott Munka Érdemrend és a Munka Vörös Zászló Érdemrend birtokosaként búcsúzott a szakmai aktivitástól.{7}

Mihailich története nemcsak egyéni karrierív, hanem annak egy esete, ahogyan a pártállam integrálta a korábbi műszaki, tudományos elit egy jelentős részét. Mihailichhoz képest egy évvel később, 1949-ben kapott Kossuth-díjat műegyetemi kollégája, Tárczy-Hornoch Antal. Hornoch Antal Munkácsról származott, fiatalemberként még éppen harcolt az első világháború végén, majd a leobeni műszaki főiskolára járt, mert az 1920-as évek elején ez Csehszlovákiából, ahova a szülővárosa került, könnyebben elérhető volt, mint egy magyarországi felsőoktatási intézmény. A Tárczy nevet, felesége vezetéknevét 1928-ban vette föl házasságkötésük alkalmából, talán nem a patriarchális társadalmi berendezkedéssel való korai szembehelyezkedés jeleként, hanem azért, mert választottjának családja nemes volt, bár apósa gimnáziumi tanárként dolgozott Munkácson.{8} Tárczy-Hornoch tanulmányai után a soproni bányamérnöki kar oktatója lett, ahol 1934-ben már nyilvános rendes egyetemi tanári kinevezést kapott, amikor intézménye a Műegyetem egyik karává vált, így a József Nádor Műszaki és Gazdaságtudományi Egyetem professzorra lett. 1935-ben „Akié a föld, azé az ország” címmel egy kérdezz-felelek formátumú brosúrát jelentetett meg, amely népszerű formában kívánta felvilágosítani a falusiakat a tagosítás hasznáról. Ez azt mutatja, hogy kifejezetten konzervatív szemléletben bár, de a társadalmi kérdések iránt is nyitott volt. Tudományos munkásságát a geodéziai és geofizikai területeken fejtette ki, kiemelkedő teljesítményt nyújtott a bányaméréstan terén, geodéziai műszerek szabadalmai is kötődtek a nevéhez. Egyetemi tanárként részt vett az intézményéhez, illetve szakmájához kötődő nyilvánosságban, 1941-től az Országos Bányászati és Kohászati Egyesület alelnöke volt.

Miután az első bécsi döntéssel Munkács visszakerült Magyarországhoz Tárczy-Hornoch, bár maradt soproni lakos, a helyi lap tudósításai szerint sok időt töltött Munkácson, bekapcsolódott a helyi közéletbe – amelyben több rokona részt vett –, illetve a város és a budapesti kormányszervek között informális közvetítőként működött. Elintézte például, hogy Munkács tisztviselői magasabb lakbérpótlék-kategóriába kerüljenek, hogy a város és környéke magyar nyelvű középosztályának kívánságára az Árpád gimnáziumot megnyissák a leánytanulók előtt is – ez ügyben a kultusztárca illetékesénél járt el, eszerint talán mégiscsak nyitott volt bizonyos mértékig a nőemancipáció szempontjaira –, és kezdeményezte, hogy Munkácson a város és a régió fejlődése szempontjából fontos faipari szakiskola létesüljön „magyar és keresztény” diákok számára. Ezt a város telekadományozással támogatta, és az oktatási kormányzat is hozzájárult.{9}

Tárczy-Hornoch vagy Mihailich karrierje nem számít különösnek a Horthy-korban egyetemi tanári kinevezést elért szakemberek körében. A szorosan vett egyetemi-tudományos munkán túli nyilvános szerepvállalás és elkötelezettség lokális vagy szakmai közügyekben tipikus módon társult a sikeres tudományos karrierhez. Az sem kivétel azonban, hogy szakmai pályájukat 1945 után is folytatni tudták. Nem csak Mihailich esetében volt ez így, hiszen Tárczy-Hornoch is Kossuth-díjat kapott, s egyetemi tanári pozíciója mellett a szocializmus évtizedeiben elnöke volt a Magyar Geofizikusok Egyesületének, továbbá 1972-es nyugdíjba vonulásáig az MTA Geodéziai és Geofizikai kutatóintézetének igazgatója volt. Kezdeményezésére jött létre az önálló geofizikus-mérnök képzés Sopronban 1951-ben. Osztrák és német műszaki egyetemek díszdoktoraként a Munka Érdemrend és a Szocialista Magyarországért érdemrend birtokosaként, számos nemzetközi tudományos egyesület, valamint az osztrák, a bolgár és a lengyel tudományos akadémia külső tagjaként vonult nyugalomba.

A Kossuth-díjak a fenti személyek esetében a kétségtelen egyéni teljesítményen túl egyértelműen szóltak annak a szakmai körnek is az 1940-es évek végén, amelybe ők tartoztak. Elismerést jelentettek az egész csoportnak, és annak jelzését, hogy ha nem fordulnak nyíltan szembe a párthatalommal, akkor nemcsak részt vehetnek a „szocializmus építésében”, de még fontos szerepet is kaphatnak benne. Az első műszaki és természettudományi Kossuth-díjasokat a Magyar Mérnökök és Technikusok Szabad Szakszervezete – amely e területek szakembereit 1945-től igyekezett összefogni és az új hatalom szempontjai szerint integrálni – a Munkásegység klubban a díjak átadása után ünnepi vacsorán köszöntötte. A pohárköszöntőket Mihailich Győző, Zentai Béla mérnök, a szakszervezet főtitkára, országgyűlési képviselő, az MKP műszaki értelmiségi bizottságának vezetője, és Mekis József, a Salgótarjáni Acélgyár akkor frissen kinevezett munkásigazgatója mondta. A három személy szimbolikusan kifejezésre juttatta a párt, a felemelkedő munkásosztály és a szaktudás egységét a szocializmus építésében. Mindhárman még fölbukkannak majd a magyar technokrata intézményrendszer történetében különböző posztokon a következő két évtizedben.{10}

{1} A kézirathoz fűzött tanácsaikért a szerző itt szeretne köszönetet mondani Somlai Katalinnak és Horváth Sándornak.

{2} Szabó Róbert: „Politikai propaganda és történelmi ünnep”. Történelmi Szemle 1998. 3-4. sz. 215–227.

{3} Tarnóczy Mariann – Tatár Béláné: Tudományos eredmények társadalmi elismerése a Kossuth-díj és az Állami díj adatainak tükrében. Budapest, 1984. MTA Kutatásszervezési Intézet.

{4} Az 1931-ben alakult Nemzetközi Híd- és Magasépítési Egyesületben, ahol majdnem haláláig a magyar szekció vezetője volt. Életrajza a BME honlapján: https://epito.bme.hu/sites/default/files/hirek/hsz/mihailich_gyozo.pdf (utolsó elérés: 2025. 08. 02.)

{5} Kovács M. Mária: Liberalizmus, radikalizmus, antiszemitizmus. A magyar orvosi, ügyvédi és mérnöki kar politikája 1867 és 1945 között. Budapest, 2001. Helikon,.94.

{6} Uo., 146–150.

{7} Széchy Károly: „Mihailich Győző”. Magyar Tudomány, 1966. 7-8. sz. 474–476.

{8} Az esküvőről tudósított a munkácsi magyarok lapja, amely már címében is hangsúlyozta, hogy a magyarok őshonosak Kárpátalján. Az Őslakó, 1928. 40. sz. A Belügyminisztérium 1940-ben igazolta Tárczy Károly tanügyi főtanácsos, középiskolai igazgató és leánya (soproni lakos) nemességét. Új Magyarság, 1940. 170. sz. 11.

{9} Az Őslakó, 1940. 40. sz., Az Őslakó 1941. 45. sz. 4., „Győztek a magyar lányok”. Az Őslakó, 1942. 39. sz. 3., Kárpáti Hiradó, 1942. 245. sz. 2.

{10} Műszaki Értelmiség, 1948. 7-8. sz. 27.