Ahhoz, hogy a SZK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Stine Pilgaard

Meter i secundet

Gutkind, 2020

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Petrikovics Edit

Olvasószerkesztő:

Kalocsai Judit

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978-963-551-149-5

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2020, Stine Pilgaard

© Hungarian translation 2023, Petrikovics Edit

© Hungarian edition 2023, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Kicsi V-nek

Köszönet a Vestjyllands Højskolénak, továbbá valamennyi diáknak, tanárnak és függeléknek. Köszönet Else Mathiassennek az ihletért, úgy a fikcióban, mint a valóságban. Köszönet Niels Bjergnek, Kirstine Kyhl Andersennek, Ingeborgnak és Idának, hogy megosztották velünk napjaikat. Köszönet Maj-Britt Christensennek a legszeretetteljesebb megértésért. Köszönet Tom Jensennek, Nyugat-Jütland legbarátságosabb, legtürelmesebb és legacélosabb gépjárművezető oktatójának. Köszönet Kristina Bundesennek, hogy megtalált a szélben. Köszönet Danielnek a tíz őrületes évért.

Köszönet Louise Marie Kønigsfeldtnek, barátomnak, szurkolótáboromnak és hű fegyverhordozómnak a támogatásért a világ leghosszabb írási folyamatában. Köszönet Asger Schnacknak a biztatásért és az olvasásért. Köszönet a Statens Kunstfondnak és az Odd Fellow-páholynak.

Maja Trappaud Ahlgren Westman emlékére

csukott szemmel

úgy tűnik, hogy

nem fulladok bele egy vízbe se,

egészen egy bánat se tud

megfojtani engem –

úgy tűnik, hogy

minden tengeren szerelem

vár rám,

mert mindig megrezdül egy lágy húr

bennem –{1}

Gustaf Munch-Petersen, a legalsó ország, 1933

Még újak vagyunk a szántóföldeken, és összezavarodva bolyongunk a babakocsinkkal, akár az országút két nyughatatlan lovagja. Felpillantunk a szélturbinákra, amelyek úgy törnek az ég felé, akár a jövő látogatói, távoli planéták futurisztikus mementói. Megannyi boldog gaz módjára sarjadnak a házunk körül, és amikor nagy ritkán mozdulatlanul állnak, olyan, mintha a bolygó egy kis időre visszafojtaná a lélegzetét, a szél hiánya feletti néma döbbenettel. Egy új világban sodródunk, az új életünkben, az új gyerekünkkel, a természet laposan nyúlik el előttünk, és az Északi-tenger felett lebukó nap vörös szemmel méreget bennünket. A szarvasok nyugodt pillantással bámulnak az autók fényszóróiba, az országút elgázolt állatai békésen hevernek az aszfalt útburkolati jelei között. A gazdák sapkájuk ellenzőjéhez emelt ujjal köszönnek, én pedig megértem, hogy errefelé így csinálják. Integetve, mosolyogva, gurulva haladok kukorica és burgonya, rozs és búza között, úgy teszek, mintha kedvelném az emberek kutyáit. Hány éves, kérdezem, milyen fajtájú, labrador, ó, igen, akkor tudod, mire számíthatsz. Imádom a nyugat-jütlandiak dialektusát, nyelvtani szabályokra fittyet hányó ragaszkodást a hagyományokhoz, a fjordot, amely üvegszilánkként csillog a napsütésben. A szélturbinák alkatrészeit szállító kamionok az utakon egyensúlyoznak, egy szárny benyúlik a szembejövő sávba, a forgalom félrehúzódik, meghajol, köszönetet mond, majd visszasorol. Vellingben akarunk, áll a helységnévtáblán, de nem világos, hogy mit akarunk. A valóság ködként ölel körül bennünket, és épp csak most érkeztünk meg.

TERMÉSZET PLUSZ JELEN IDŐ

A népfőiskola igazgatónője gyors egymásutánban háromszor kopog, majd maga nyitja ki az ajtót. Mi itt így csináljuk, mondja, amikor meglepetten rábámulok. Vellingben senki nem szexel, kérdezem, senki nem néz pornót vagy maszturbál, három kopogtatás alatt senki sem tudja magára kapni a ruháját. Az emberek megtalálják a módját, feleli az igazgatónő, és kivesz két csészét a szekrényből. Vásárolt egy zacskó fekete teát és egy kis szűrőt, mert a hideg rázza a Pickwickemtől. Az a kávéivók teája, mondja az igazgatónő, mindössze egy lépés választja el a Medovától, ha valaki arra vágyik. A népfőiskolán járt, hogy virágot tegyen a diákok szobájába, akik hamarosan kék buszokkal érkeznek az ország minden részéből. Akkor búcsút inthetünk a nyugalomnak, sóhajtok fel, és nemsokára a szülési szabadságom is lejár. Az igazgatónő lassan forgatja a csészét a kezében, miközben a fiam piros ruhája alá bújik, mintha sátor lenne. Kell neki egy név, mutat le a lábai közé az igazgatónő. Azt mondja, az emberek már sutyorognak, vannak kapcsolatai az önkormányzatnál, és tudja, hogy már háromnapi késedelmi bírságot küldtek nekünk. Úgy beszélsz, mint egy maffiafőnök, jegyzem meg. Az igazgatónő felemeli a fiunkat, aki a hajcsatját díszítő műanyag virágért nyúl. Mondd csak, egy kis Nicolai vagy, kérdezi. A fiam egykedvűen csorgatja a nyálát. Egy név nagy felelősség, mondom. Betűk sorozata, amelyet a tanárok mindennap fennhangon kihirdetnek a névsorolvasáskor. Egy név, amelyet a fiunk minden alkalommal kimond majd, amikor megismerkedik egy másik emberrel. Játszótereken, szórakozóhelyeken és állásinterjúkon. Az általunk kiötlött névvel fog aláírni dokumentumokat, az áll majd a rajzai sarkában, amelyeket a hűtő ajtajára erősítünk. Az lesz a karácsonyra kapott, ronda kerámiatálakba karcolva, és a sírkövére írva, amikor eljön az ideje. Addig is ott szerepel majd az orvosi kartonokban, a vizsgadolgozatokon, a bérleti és hitelszerződésekben, a karácsonyi képeslapokon, a bűnügyi nyilvántartásokban és akár a Wikipédián. Soha nem tudhatod, hová kerül a neved, mondom. Az igazgatónő a Frederiket javasolja. Gyorsan elvetem, az első kritériumom az, hogy a névnek rímelnie kell. Konfirmáció, folytatom, kerek születésnapok, itt az alkalom, hogy megkönnyítsük a dolgunkat. Severin, bólint az igazgatónő, klementin. Nem ugyanazon a szótagon van a hangsúly, rázom meg a fejem, két szótagot és magánhangzó-végződést keresünk, egyelőre idáig jutottunk. Ki kell bújnod a buborékodból, mondja az igazgatónő. Abban az egy évben, amelyet eddig Vellingben töltöttünk, nem csináltam mást, mint hánytam, szültem és szoptattam, a fiam pedig úgy mosolyog rám, mintha a három tevékenység közül egyiknek sem lenne köze hozzá. Neki név kell, neked pedig egy állás, szögezi le az igazgatónő. Az integrációról van szó, a tapasztalat azt mutatja, hogy az iskola tanárai csak akkor maradnak a településen, ha a házastársuknak is sikerül beilleszkedniük. Nem vagyunk házasok, válaszolom. Akkor talán ideje lenne elgondolkodnotok rajta, mondja az igazgatónő, és a fiamra mutat, mintha a dolog annyira magától értetődő volna, hogy nem igényel további érvelést a részéről. A vidékből fakadó aggodalom beszél belőle, hogy az új családok megint lelépnek, miközben a helyi közösség éppen felvirágzik. Az igazgatónő a szabadidejében társat próbál találni az embereknek, hogy ne költözzenek el. Annak idején tánctanárnak szerződtették a népfőiskola nyári kurzusára, és mindössze négy hetet kellett volna itt töltenie. Ennek már harminc éve, és nem ő az egyetlen, aki itt ragadt, van egyfajta vonzereje a helynek, ami miatt képtelenség itt hagyni. A tanárok és függelékeik teremtik meg az iskola történetét, hangsúlyozza az igazgatónő. Az alkalmazottak mindegyike szolgálati lakásokban él a családjával a nagy vörös téglaépület körül, mintha az egy templom lenne, egy hisztérikus vallási közösség magától értetődő központja. Ti magatok vagytok a népfőiskola, jelenti ki az igazgatónő, és rám mutat. Hangja emelkedik és halkul, képeket fest és reklámokat sugároz. A Højmark felé vezető úton van egy tanyasi bolt, csak behajt az ember, és otthagyja a pénzt a pulton, minden száz százalékig bio. A település tele van induló vállalkozásokkal és idealistákkal, és egy követ sem tudsz úgy eldobni, hogy ne egy vegetáriánust találj el vele. Itt sem csupán nercfarmokból és belső misszióból áll a világ, a gazdák nem csak a földről, a halászok nem csak a halakról beszélnek. Mihez értesz, kérdezi az igazgatónő, és leveszi a szemüvegét. A szeme szikrázó türkizkék, és az asztal feletti lámpa fénye ide-oda himbálózik a bal íriszében. Afféle orákulum vagyok, felelem, de ezt kevesen tudják. Egy orákulum, motyogja az igazgatónő, és olyan arcot vág, mint aki egy rendkívül bonyolult külpolitikai problémát igyekszik megoldani. Az a benyomásom, hogy ő fogja össze a települést, és talán az egész országot. Finoman meghúz néhány zsinórt, vagy ahol szükséges, kissé erősebben, egy szempillantás alatt odébb költöztet néhány dűnét, és mindenki számára kilátás nyílik a tengerre. Fiatalokra van szükségünk, mondja az igazgatónő, és szerez nekem egy állást, ami nem létezik, és amire nem is jelentkeztem, miközben beható pillantással tanulmányoz, és lebonyolít néhány gyors, suttogó telefonhívást. Az újság volt, közli, kiderül, hogy valóban szükségük lenne egy levelesládára, egy minden korosztályt megcélzó tanácsadó rovatra. A járókába teszem a fiamat. Sokan a keresztelővel egy időben rendezik meg az esküvőt, jegyzi meg az igazgatónő, két legyet ütve egy csapásra. Nem lesz megkeresztelve, válaszolom. Az igazgatónő bólint, inkább csak magának, és azt mondja, erre még visszatérünk. A teát és a szűrőt a felső fiókban hagyja, jó lesz a következő alkalomra. Köszönöm, mondom, és egy sárga labdát gurítok a fiamnak. Vellingben akarunk, mondja az igazgatónő. Igen, akarunk, bólintok.

Kedves levelesláda,

Azért írok önnek, mert gondjaim vannak az idővel, legalábbis a környezetemben többen ezt állítják. Nem igazán tudok a jelenben élni, a fejemben gyakran több héttel előbbre járok. A munkámból adódóan sokat tervezek, ugyanis koordinátorként dolgozom egy nagyobb cégnél. Otthon is rengeteg szervezésre van szükség, három gyerekünk van iskolai rendezvényekkel, szabadidős tevékenységekkel és mindennel, ami ezzel jár. A férjem rettenetesen szétszórt, gyakran megesik, hogy kétszer-háromszor is elígérkezik a nevünkben ugyanarra az időpontra. Ez oda vezetett, hogy a családja és a barátaink azonnal hozzám fordulnak, ha valamit el kell intézni. Konzultáljatok a feladatütemezési boszorkánnyal, mondja mindig a férjem, és bár biztos vagyok benne, hogy szemernyi rosszindulat sincs benne ilyenkor, én mégis kritikaként élem meg. Igyekszem a meditáció és a delfinhangok segítségével az itt és mostban lenni, de be kell vallanom, hogy nehezemre esik. Irányításmániás vagyok? Mit tegyek?

Szívélyes üdvözlettel,

a feladatütemezési boszorkány

Kedves feladatütemezési boszorkány,

Ennek a válasznak nem rólam kellene szólnia, de őszintén be kell vallanom, hogy azok közé tartozom, akiknek nehézségeik vannak a dolgok elvégzésével. És ez nem holmi spontán életszemléletnek köszönhető, sokkal inkább a tunyaság és a határozatlanság elegyének. Személy szerint úgy gondolom, hogy a jelen túlértékelt. Élj mindennap úgy, mintha az lenne az utolsó, mondják, de ez hülyeség. Az ég szerelmére, más sem hiányozna. Az utcák kihaltak lennének, senki nem vállalna felelősséget semmiért. Az emberek egész nap ágyban feküdnének a kedvesükkel, és cigarettáznának, miközben felhívnák a szüleiket, és mindent megbocsátanának nekik. Tele a hócipőm a jelennel, mindig a kellős közepén vagyunk, folyton csak az az átkozott most van. Nem bűn a holnapra gondolni. Ha az ember össze akarja terelni a családját vagy egy baráti társaságot, be kell látnia, hogy ez nem történik meg magától. Nem úgy van, hogy bemegy egy kávézóba, és egyszeriben mindenki ott ül a régi szép időkről beszélgetve. Van egy barátom, Mathias. Imád szervezni, egyszerűen euforikus állapotba kerül tőle. Mathias maga a két lábon járó kezdeményezés, és céltudatos elszántsággal halad keresztül az életen. Lendületesen hadonászik, és hosszú e-maileket ír a legapróbb részletekről. Amikor senki nem válaszol, mosolygós szmájlikkal teletűzdelt emlékeztetőket küld, időjárás-előrejelzést mellékel, és javaslatokat tesz a megfelelő öltözékre vonatkozóan. Nem tudom, miért ugratjuk folyton Mathiast, de valószínűleg azért, mert olyan könnyű. Mint sokan mások, barátom és én kifejezetten kényelmes emberek vagyunk. Úgy lépünk be az eseményekbe, mintha a mi kedvünkért teremtették volna a világot. Minden baráti társaságnak megvannak a kényelmes emberei. Arról ismerhetsz fel bennünket, hogy mindig csipszet vagy piát viszünk a batyus összejövetelekre. Nagyon érzékenyek vagyunk, és az utolsó pillanatban válaszolunk. Úgy érezzük, hogy az élet börtönné válik, ha túl sok találkozónk van. Az időt valamiféle elvont dolognak tekintjük, ami saját akarattal rendelkezik. Nehezen értjük meg azt, ami mások számára nyilvánvaló: ha nincs tervezés, nincs karácsonyi parti. Ahhoz díszíteni kell, meg kell szervezni a szállítást. Kaján mosollyal az arcunkon érkezünk, és a rossz lelkiismeretünk miatt kissé gonoszakká válunk. Lazíts már, haver, mondjuk Mathiasnak, vagy azt, hogy hakuna matata. De érdemes észben tartani valamit. Megvan az oka annak, hogy két rajzfilmfigura tanította meg nekünk ezt a mottót. A mi világunkat azonban nem Walt Disney teremtette, a csillagok nem rendeződnek az égbolton kirajzolódó oroszlánfejjé, amely megmondja nekünk, kik vagyunk. Ezt ti teszitek meg. Kedves feladatütemezési boszorkány és kedves Mathias, bocsássatok meg. A hatalmas szívű embereket folyton ugratják. Maradjatok rendíthetetlenek, töltsétek meg a naptárunkat, ütemezzétek be az időnket. A terveitek és álmaitok a májusfa, amely körül mi, többiek táncolunk. Utána hazamegyünk, mert szörnyen elfoglaltak vagyunk. És miközben összerámoltok utánunk, azon gondolkodtok, milyen jó móka lenne jövő nyáron kenut bérelni, és lecsorogni a Gudenå folyón. Szívből köszönöm.

Szeretettel,

a levelesláda

Rendeltem egy elméleti könyvet a vezetési óráimhoz, és elsétálok az élelmiszerboltba, hogy átvegyem a csomagot. Tudom, ki maga, mondja a boltos, amikor felé nyújtom az igazolványomat. Tényleg, kérdezem. Bólint. Tudom, hol lakik, folytatja, lent a népfőiskola mellett, a kis vörös házban. Ez is stimmel, mondom. Az ajtóban áll, miközben engem teljesen lenyűgöz az édességek kínálata. Amikor egy-egy autó elhalad az úton, a boltos a halántékához emelt kézzel köszön. Épp csak egy hajszál választja el attól, hogy hozzá is érjen, de a mozdulatot, hogy kis híján megérinti a halántékát, szerintem naponta százszor is megteszi. Látja egyáltalán, hogy ki ül az autóban, kérdezem. Senki sem hal bele abba, hogy egy idegennek köszön, feleli a boltos. Megkérdezi, hogy sikerült-e berendezkednünk. Szeretnék a boltos barátja lenni, és elképzelem, hogy esténként meglátogat bennünket, zenét hallgatunk és borozunk, vicces megjegyzéseken nevetgélünk. Az ember visszakerül a startmezőre, felelem, újra kell pozícionálnia magát az új környezetben. Az újonnan beköltözők elidegenedését kezdem fejtegetni, a boltos pedig rendezgetni kezdi az árut a polcokon. Amikor az emberekkel beszélek, olyanná válok, mint aki háborúba indul. Túlságosan izgatott leszek, egyedül állok a hanglevesben, úgy fekszem előttük, akár egy felszeletelt sült a tálon, vagy mint egy olvadó fagylaltdesszert a beleszurkált ostoba napernyőkkel. A boltos kinéz az ablakon, nyilvánvalóan erősítésben reménykedve. Ekkor egy középkorú házaspár lép be az üzletbe. Heeben laknak, de mindig itt vásárolnak, mert a gyerekeik a vellingi alapítványi iskolába járnak. A beszélgetés lassan, tapogatózva halad egy meglehetősen szűkös tájon, és lelkesen megtorpan a legártalmatlanabb helyeken. Egy heves felhőszakadás, a közelgő őszi szünet, olyan kijelentések, amelyeket lehetetlen megkérdőjelezni. Nagyjából tíz percen keresztül álldogálnak a pult előtt, és mindenben egyetértenek egymással. A házaspár most takarította ki a garázst. Iszonyatos a rendetlenség, elképesztő, mennyi szemetet felhalmoz az ember, de meg kell csinálni. Bizony így van, igen, abszolút, helyesel a boltos, engem pedig elragadtatással vegyes émelygéssel tölt el, ahogy háromszor is sikerül igazat adnia nekik. Úgy tűnik, mintha ők hárman egyre közelebb húzódnának egymáshoz, miközben engem egyre távolabb taszítanak, a magány szakadéka felé. Amikor a házaspár az üvegvitrinből származó négy békasütivel kilép az ajtón, egy csíkos papírzacskót teszek a pultra. Az udvariasság paranoiássá tesz, sosem tudhatjuk, mi rejlik az efféle hegy túloldalán, mondom, és előbányászom a táskámból a pénztárcámat. Száznyolcvannyolc-ötven lesz, mondja a boltos, talán csak túlgondolja a dolgokat. Egész biztosan, válaszolom, és kilépek az üzletből, miközben a fantomboltos, aki egy pohár vörösborral a kezében nevet a konyhámban, apró, csillámló pöttyökké foszlik szét.

Hazaérve a nappaliban kesergek a társalgási helyzetekben jelentkező problémáim miatt. Úgy fogom végezni, mint egy macskás öregasszony, csak macskák nélkül, hüppögöm. A barátom szerint a boltos reakcióját műfajként kell felfognom, nem pedig elutasításként. Te prózában gondolkodsz, mondja, de az itteni emberek szűkszavúak. Haiku versek, világít rá a barátom, aki mindent az irodalomhoz hasonlít, tizenhét szótag, természet plusz jelen idő. Gyakran használja az intellektusát fedezékként a túláradó érzelmeim ellen, és némi szerencsével egy előadást is kapok mellé. Neked bonyolultnak tűnik, magyarázza a barátom, aki maga is egy kisebb településről származik, azonban a nyilvános terekben zajló beszélgetések fenntartják azt a típusú kényszerközösséget, amit egy falu jelent. De a boltos maga kérdezte meg, hogy berendezkedtünk-e, mondom. A barátom felemeli a mutatóujját, és megrázza a fejét. Tévedés, mondja, a boltos megerősítette, hogy az üzletében vagy, és hogy ugyanazon a településen éltek. Amikor a barátom különösen nehéz felfogásúnak talál, a metaforái egyre kétségbeesettebb burjánzásba kezdenek. Két, ugyanabból a falkából származó oroszlán találkozik a szavannán egy haldokló zebra fölött, mondja lassan. Harapnak néhányat, a zebra bal hátsó lába még finoman vonaglik. Ezt követően mindketten más-más irányba indulnak, tudva, hogy néhány napon belül újra összefuthatnak ugyanannál a tetemnél. Fogd fel úgy, mint egy bebiflázott mantrát, mondja a barátom, egy rövid rituálét. Hogy vagy, köszönöm, jól. Jóságos ég, micsoda szél van, bizony, a nemjóját. És megint hétfő van, bizony, nincs mit tenni. Lassan ismétlem utána a mondatokat, mint a varázsigéket, amelyekben nem igazán hiszek. A barátom azt tanácsolja, hogy fogjam vissza az intimitás iránti igényemet, vagy legalább álcázzam egy kicsit jobban. Nézd meg Anders Aggert, ő mindenkivel tud beszélni, mondja a barátom, és azonnal rákeres a neten a Dánia-szerte népszerű újságíró és riporter néhány dokumentumfilmjére. Átmegyünk a konyhába pattogatott kukoricát készíteni. És mi újság, kérdezi, miközben egy nagy tálba önti a kukoricát. Semmi különösebb, mormolom, és leülünk a kanapéra gyakorolni. Hogy vagy, kérdezi a barátom. Köszönöm, jól, válaszolom. Kellemesen telt a hétvége, folytatja. Azt felelem, hogy mindig jó lelassítani egy mozgalmas hét után. A barátom bátorítóan bólint. Igazából senki sem akarja tudni, hogy vagy, mondja, ezt ne felejtsd el.

Kedves levelesláda,

A férjemmel több mint egy évtizede vagyunk házasok, és négy csodálatos kutyánk van. Gyönyörű környéken élünk, Vedersø mellett, mindkettőnknek remek állása van, nincs okunk panaszra. A férjem azonban sokat töri a fejét azon, hogyan javíthatnánk az életünkön. Amikor egy hosszú nap után ágyba bújok, előfordul, hogy rám néz és megkérdezi: Tényleg boldog vagy? Ettől aztán még elcsigázottabbnak érzem magam, mint addig voltam. A férjem attól tart, hogy már nem fejlődünk párként, és nem ösztönözzük egymást. Én a magam részéről nem aggódom, de kezdek egy kicsit belefáradni. Könnyen lehet, hogy alacsonyak az elvárásaim, de hálás vagyok a közös életünkért. Van valami javaslata arra vonatkozóan, hogyan találhatna nyugalmat a férjem?

Üdvözlettel,

David

Kedves David,

Megértem, hogy belefáradt, de fontos, hogy megértse, milyen mechanizmusok hajtják a férjét. Nem mindenki egyformán tehetséges abban, hogy jól érezze magát. Vannak, akik nyugtalanok lesznek, mások bizonytalannak érzik magukat. A barátom családja egy fyni kereskedőklán tagjai, akiknek a csemege- és fűszeráru a szenvedélyük. Szeretik összehasonlítani a Brugsen szupermarketlánc különböző fióküzleteit. A Lokalbrugsen a felszámolás alatt álló fekete bárány. A közepes méretű Dagli’Brugsent már inkább elfogadják, de minden összehasonlításból a SuperBrugsen kerül ki győztesen. Mindannyian ott dolgoznak, a barátom nagymamája még egy kerámia kávéskészletet is tervezett a SuperBrugsen kezdőbetűivel ellátva. Az egész família az SB feliratú csészéből issza a kávéját, sőt koccintanak is vele. Imádom a barátom családját, én azonban a beteg emberek közötti diszharmóniában érzem jól magam. A félreértések világában vagyok leginkább elememben, olyan érzékenységgel észlelem a konfliktusokat, ahogy mások levegőt vesznek. Teljesen automatikusan elemzem a hangszín változását, az él leghalványabb jelét is észreveszem a másik hangjában. Legyen az egy megsebzett pillantás, egy sértett szájrándulás, egy megfeszülő állkapocs, egy felhúzott szemöldök – semmi sem kerüli el a figyelmemet. Úgy közvetítek, mint senki más, finom módszerekkel simítom el a nézeteltéréseket és oldom fel a vitákat, valójában karriert kellene építenem rá. Nagy bánatom, hogy a normális családoknak nincs szükségük a szolgáltatásaimra. Mosolyogva keresem a veszélyjeleket, mindig ugrásra készen, hogy megmentsem őket valamitől, ami soha nem fog megtörténni. A válás ismeretlen fogalom, a nappali kanapéját kedélyesség járja át. Minden karácsonykor hazautazunk a barátom családjának ősi fészkébe. A menyek kivágják a magházat, és elkészítik az almával sütött sertéshasat. Sajttálat rittyentünk piros és sárga kaliforniai paprikával, és joviális mikulásokkal díszített szalvétákat hajtogatunk. Összeszedem magam, és amennyire csak tőlem telik, igyekszem beilleszkedni. Meg tudod csinálni, biztatom magamat, rendíthetetlen és sápadt vagy, akár egy szobor, aranykeretes festmény vagy a nagymamád ebédlőjében, te vagy a szarvas és az erdei tó, a ringatózó tavirózsa. Te vagy az IKEA, eszeveszettül ráközelítve a virágszirmokra, a harmatcseppekre a napsütésben, milliónyi reprodukcióban. Annyira semleges vagy, hogy ott lógsz a világ összes szállodai szobájában, te vagy az utolsó, amit az emberek látnak, mielőtt beleereszkednek a fürdőkádba, és felvágják az ereiket, bármelyik otthonba belepasszolsz. Kedves David, ez az én kis mantrám, és talán a férjének is beválik. Mutasson felé irgalmasságot. A természetből fakadó harmónia nem mindenki számára adatott meg.

Szeretettel,

a levelesláda

A barátommal egy vellingi családi ház előtt állunk. A családi napközi vezetőjéhez érkeztünk megbeszélésre, ahová a fiunkat szeretnénk íratni, a bicikliket a kocsibeálló alá parkoljuk le. Kis lámpásokban sztearingyertyák égnek, az ajtón piros bogyós koszorú lóg. Mindketten ünnepi ruhába bújtunk, és mosolyogva kezet fogunk a minket fogadó középkorú nővel. Egy fapadra mutat a konyhában, mi pedig leülünk. Otthon nem beszéltünk erről, de azt hiszem, mindketten bizonytalanok vagyunk abban, hogy ő vagy mi vagyunk azok, aki végül felvételt nyer ma. A nő azt mondja, Maj-Brittnek hívják, és harminckét éve dolgozik pótmamaként. Régi motoros, mondja a férje, aki egy pillanatra bedugja a fejét az ajtón. Igen, köszönöm, Bent, feleli az asszony, és kávét tölt. A Maj-Britt az a keresztnév, amelynek a legtöbb különböző írásmódja létezik Dániában, jegyzem meg. Érzem, ahogy elfog az izgalom. Kötőjellel és két t-vel, mondja, majd elővesz egy heti beosztást, amelynek a sarkába kis katicabogarakat rajzoltak. Elmeséli, hogy az általa üzemeltetett családi napközi nagy hangsúlyt fektet a természetre. Az a legklasszabb az egészben, hogy a név valójában nagyon rövid, mégis mindkét szótag tele van lehetőségekkel. Ai, j és y, egy vagy két t, h-val és anélkül, végtelen variáció létezik. Azért nem egészen végtelen, jelzi a barátom, és számításokba kezd a telefonján. A betűket különböző formációkba rendezzük, én pedig egy szalvétára jegyzetelek. Huszonhét, összegzi végül a barátom. Úgy véli, hogy a név második fele a kelta eredetű Birgittéből ered, ami azt jelenti, hogy magasztos, erős, erélyes. Nyugodtan írjátok úgy, ahogy szeretnétek, tudni fogom, kire gondoltok, mondja Maj-Britt. Megkérdezi, sikerült-e már berendezkednünk Nyugat-Jütlandban. A barátom szigorú pillantást vet rám. Nem panaszkodhatunk, válaszolom. Az előkertben egy nagy lakóautó parkol, és miközben Bent kitölti a kávénkat, elmeséli, hogy törzshelyük van a tarmi kempingben, évente egyszer pedig teletankolják, és magukkal viszik az összes gyereket. Maj-Britt mutat néhány képet arról, hogyan néz ki egy átlagos nap a családi napköziben, és arra biztat, hogy bátran kérdezzünk. Lázasan kutatok az agyamban, és úgy érzem, határozott elképzelésekkel kellene rendelkeznünk arról a helyről, ahol a fiunk a következő néhány évet fogja tölteni. Ó, olyan gyorsan eltelik, mondja Maj-Britt, alig pislantunk kettőt, már óvodába járnak. Egyetértek vele abban, hogy őrület, milyen gyorsan nőnek, különösen annak fényében, hogy mindössze tíz-tizenöt percbe telik összehozni őket. Legfeljebb fél óra, teszem hozzá nevetve, ha elég magasra csapnak a hullámok. A barátom megköszörüli a torkát, mire komoly hangon közlöm, hogy jelenleg némi pelenkakiütéssel küzdünk. Megoldjuk, legyint Maj-Britt, mintha az imént kötöttünk volna szövetséget egy háborúban. Egy különleges cinkkenőcsről mesél, amelyet Svédországból rendelt, engem pedig pillanatnyi sikerélmény tölt el. És mivel foglalkozik két magatok fajta fiatal, szegezi nekünk a kérdést Bent. A barátom a népfőiskolán végzett munkájáról mesél nekik, én pedig azt mondom, hogy az orákulumiparban dolgozom. Á, értem, néz rám Maj-Britt. Van egy tanácsadó rovata, siet hozzátenni a barátom. Jó tudni, hogy hová fordulhat az ember jártában-keltében, nyugtázza Bent, én pedig megígérem, hogy mindig számíthat rám. Maj-Britt és a barátom az időjárásról kezdenek társalogni. Otthon alaposan felkészültem, így a kisujjamból rázom elő az átlaghőmérsékletről, valamint a rétegfelhőkről, gomolyfelhőkről és fátyolfelhőkről szerzett ismereteimet. Nem hangzik olyan hitelesen, mint reméltem, de Maj-Britt elégedettnek tűnik. Nos, akkor ennyi volt a nyár, mondja Bent, és az az érzésem, hogy jóváhagytak bennünket. Kint a bicikliknél egymásra nézünk. Szerinted hogy ment, kérdezi a barátom, mire megvonom vállam. Idővel teljesen természetessé vált a számunkra, hogy olyan helyzetekben, amikor szülőként kell viselkednünk, úgy lépünk fel és úgy beszélünk, mintha egy vizsgabizottság előtt állnánk. Klassz mentés volt a pelenkakiütés bevetése, ismeri el.

A népfőiskola tanárai a parkolóban fogadják az őszi évfolyamot, én pedig az ablak mellett állva szemlélem az eseményeket. A diákok busszal érkeznek, esetleg a szüleik hozzák őket autóval. Egyesek teljesen magabiztosnak tűnnek, mások zavarban vannak, arról kérdezgetik egymást, hogy honnan jöttek, és milyen kurzusokra jelentkeztek. Leülök az iskola bejárata melletti dohányzósarokban, és úgy érzem magam, mintha színházban lennék. A diákok egy része eldöntötte, hogy ki akar lenni, igyekszem kiszúrni azokat, akik leginkább eltérnek az eredeti személyiségüktől, van valami nyilvánvaló a testbeszédükben, ami szórakoztat. Mindenki feszeng, én pedig azokat csípem a legjobban, akik ezt nem próbálják leplezni. Egy dús fürtű fiatalember dobol az ujjaival a szomszédos asztalon. Zenész vagy, kérdezem, mire bólint, és kezet nyújt. Malte, mondja komolyan. Közlöm vele, hogy az orákulumiparban dolgozom, és forduljon hozzám bizalommal, ha bármilyen problémája adódik. Elfogadja a cigarettát, amivel megkínálom. A zenei kurzusokra érkező diákok általában gyorsan beilleszkednek, mondom, keresik egymást, és olyan nevekkel alkotnak zenekarokat, mint a Beállás és a Dúrnördök. Az első hetekben ironikusan használják a bandaneveket, de ahogy a szemeszter telik, egyre inkább úgy mondják ki, mintha a Rolling Stones vagy a Beatles neve hagyná el a szájukat. A közelben álló fekete hajú, élénkvörös rúzst viselő lány úgy bámul egy hamutartót, mintha a szerencsétlen tárgy legalábbis nyilvánosan zaklatná. Az írás kurzusra jelentkezők folyamatosan dohányoznak, reszketve, űzött arckifejezéssel állnak a hidegben. A barátom, aki kreatív írást tanít, sok úgynevezett nehéz diákot kap, akik, mint mindenki, aki ír, magyarázkodási kényszerben szenvednek és homályos elvárásaik szerint az írás fogja megmenteni őket. Jellemzően elvált szülők gyermekei magas tanulmányi átlaggal, depressziósak vagy bipolárisak, és mindig akad néhány erős igazságérzettel megáldott újságírójelölt. Néhány hét múlva egymásnak adják majd a bejárati ajtónk kilincsét azzal a ködös megérzéssel, hogy a barátomnak megvan a válasza valamire, amit tudni szeretnének. Feketekávét isznak az irodájában, és dohányoznak, lehetőleg a barátom cigarettáját szívják. Szeretnél beszélni valamiről, kérdezi a barátom, én pedig egy tanácstalan fiatal zavaros fejtegetésére alszom el, aki maga sem tudja, hogy apát vagy idősebb fiútestvért, szerelmet vagy barátot keres. Az igazgatónő hosszú lila ruhában vitorlázik be az épületbe, hosszú haját leleményes frizurába tornyozta. Van valami örvénylő a járásában, hullámzó ruhája szárnyakra emlékeztet, még az sem kizárt, hogy repül. Birkanyájként tereli a diákokat az előadóterembe, ahol néptáncot tanít nekik. Szégyenlősen dobognak a padlón az igazgatónő utasításait követve. A legtöbben most fejezték be a középiskolát, és abban reménykednek, hogy a népfőiskola segít megtalálni az életcéljukat. Ezt már az ide vezető úton eldöntik, ott áll az előre megírt képeslapokon, olyan biztos számukra, mint az, hogy keleten kel fel a nap. A népfőiskola egy koncentrátum, egy közösség álmainak leveskockája, amelyet elénekelhetnek, eltáncolhatnak, elmesélhetnek. Fizetnek azért, amit az iskola kínál, tudják, hogy körülöttük mindenki ugyanezt akarja, ezért van valami önbeteljesítő és együgyű a kis univerzumukban. Mivel barátokat akarnak, addig játsszák a barátokat, amíg ténylegesen azzá nem válnak, pillanatok alatt képesek hihetetlenül kötődni egymáshoz, és néhány hét után olyanokat mondanak, hogy ezannyiratevagy és mimindigígycsináljuk. Mindig van egy maroknyi kicsit idősebb diák, akik le akarják leplezni az egészet. Vagy túl sok könyvet olvastak, vagy éppen szünetet tartanak bölcsészettudományi tanulmányaikban, aminek köszönhetően fájdalmas, de diadalmas ellenszenvvel, külső szemlélőként tekintenek a közösségre. Némelyikük hűvösen nyilatkozik a konstrukcióról, mindig egyágyas szobákban laknak, és soha nem csatlakoznak a nagy kórushoz. Bár én magam is ezekhez a különszobás diákokhoz hasonlítok, a többieket jobban kedvelem. Irigylem őket a boldog fesztelenségükért, és azért, ahogyan el tudják engedni magukat. Egy napon csodálatos szülők és állampolgárok lesznek belőlük, a szerelmi kapcsolataikban pedig nyitott szemmel és nyugodt lélekkel bíznak meg abban az emberben, akivel úgy döntenek, hogy megosztják az életüket.

Kedves levelesláda,

Hatvanhét éves nő vagyok, aki furcsának találja az öregedést. Személy szerint nem érzem úgy, hogy megváltozott volna a gondolkodásom és az életszemléletem, mégis azt tapasztalom, hogy a társadalom és a hozzám legközelebb állók is elkezdtek másképp bánni velem. Amióta nyugdíjba vonultam, nehezebbnek érzem a kommunikációt a társasági eseményeken. Négy csodálatos unokám van, de képtelen vagyok folyton csak róluk beszélni, egyébként is csupán a nagymamakorommal kapcsolatos előítéleteket táplálnám vele. Emellett az is elgondolkodtat, hogy miért akarja olyan sok férfi megérinteni vagy megszorítani a felkaromat. Ön szerint miért csinálják?

Üdvözlettel,

egy fiatalos öreg

Kedves fiatalos öreg,

Huszonhat éves voltam, amikor először mondta nekem egy férfi, hogy jól tartom magam. Ha mostanában megemlítem a koromat, általában biztosítanak afelől, hogy nem látszom annyinak, ami egyébként nem igaz. Mindig is idősebbnek néztem ki a koromnál. Gyerekkoromban büszke voltam rá, tinédzserként praktikus volt, most pedig már nem érdekel. Mérhetetlenül felbőszít, amikor azt feltételezik rólam, hogy fiatalabbnak akarok tűnni, hogy lejárt szavatosságú élelmiszerként tekintsenek rám. Nőnek lenni zavarba ejtő. A serdülőkor olyan hatalommal ruház fel bennünket, amelyet aligha fogunk fel, amikor a bimbózó mellünket vizsgáljuk. Kissé összezavarodva botorkálunk mögötte a világban, az emberek kezére csapunk, ha meg akarják érinteni, de egy ponton belefáradunk, és azt gondoljuk: Jóságos ég, mi a fene. Éveken keresztül a társadalom vágyának célpontjai vagyunk. Üres lapok, a halál ellentéte. Mint mindenki más, mi is összetévesztjük a fiatalságot az örökkévalósággal, mígnem döbbenten fedezzük fel, hogy csupán kölcsönbe kaptuk. Végül nincs kinek a kezére csapni, legfeljebb néhány éhes gyereknek, és a társadalom pillantása mára a legjobb esetben is szentimentálissá vált. A mellünkről a hasunkra vándorol, majd lekúszik a babakocsiba, és mosolyogva megköszöni az emberi faj fennmaradásához nyújtott hozzájárulásunkat. Rövid ideig gyengéden bánnak velünk, olyan kitüntető figyelemmel, mintha maga Földanya volnánk. Kedves fiatalos öreg, a férfiak akkor tudják a legjobban, hogyan viszonyuljanak a női testhez, amikor valami belekerül, vagy kijön belőle. Máskülönben kritikussá válik a helyzet. Eluralkodik rajtuk a tanácstalanság. Merő zavarodottságból és a képzelőerő teljes hiányában a felkarunkba kapaszkodnak. Jóságos ég, mi a fene.

Szeretettel,

a levelesláda

A sétálóutcában találkozom Krisserrel, és a babakocsikat tolva keresztülsétálunk Ringkøbingen. A poggyászból ítélve minimum világ körüli úton vagyunk. A kevesebb mint egy, anyaként eltöltött év után a szókincsünk javarészt olyan főnevekből áll, amelyek az általunk cipelt tárgyakat jelölik. Popsikenőcs, pelenkázótáska, hordozókendő, bébiőr, nyálfogó kendő. Úgy gondolok rájuk, mint az összetett főnevek győzelmére és a nyelv nyomorúságos vereségére. Az otthonainkat megszállják a pelenkázóvödrök, a nedves törlőkendők, a babahinták, az etetőszékek és a cumisüvegek. Olyan szavak, amelyek korábban soha nem jöttek a számra, és amelyek nem is tartoznak oda. Akár a túl fiatal lányok első suta orális próbálkozása, amely minden érintett számára kellemetlen élmény. Krisser egy gőzölgő papírpoharat nyújt felém. Bosszúsan rázza a fejét, az arcán viszolygás és szomorúság tükröződik. Megint rossz, kérdezem, mire bólint. Krisser egy olyan világban bolyong, amely folyton csalódást okoz a számára, én pedig titokban szeretem az elégedetlen arcát. A szeme két hátborzongató réssé válik, összeszorított cseresznyeajka tehetetlenül remeg a levegőben. Azt hinné az ember, hogy legalábbis ürülékkel vagy hányással etették meg, gyulladt sebből származó váladékkal vagy sárgászöld őszi takonnyal, pedig valójában csak nem megfelelő hőmérsékletű tejeskávét kapott. Észreveszem, hogy a lánya aggódó pillantással figyeli a zöld sapka alól, és megsimogatom a kicsi arcát. Krisser mély levegőt vesz, mintha még egy esélyt akarna adni a világnak, ugyanakkor megveti magát ezért az ostobaságért. A vonásai lassan a helyükre csúsznak, és újra úgy néz ki, mint a gyerekkorom gyönyörű porcelánbabája. Krisser bejelentett minket a Loopba, egy köredzéseket kínáló edzőterembe. Valójában sem a testmozgás, sem az egészséges életmód nem érdekli különösebben, de úgy gondolja, hogy formába kell hoznunk magunkat. Amikor először találkoztunk az anyacsoportban, Krisser és én úgy meredtünk egymásra, mintha a nyílt tengerbe hajítottak volna bennünket, és hirtelen rájöttünk, hogy mások is vannak körülöttünk, akik levegő után kapkodva vergődnek a vízben. Süteményhegyeket pusztítottunk el, amelyek lőszerként felhalmozva feküdtek előttünk, csak ki kellett nyújtanunk értük a kezünket. Pudinggal töltött péksütemények, perecek, fánkok, keksztorták, fahéjas tekercsek, csokoládégolyók. Az altestünket érintő dolgokról csevegtünk, összehasonlítottuk a striáinkat, előkaptuk a mellünket, és azt mondtuk, bocs, csöpögök. A barátom a népfőiskolán volt, Karsten a szállodában, a gyerekek pedig kinyitották a szemüket, és várakozó pillantással néztek ránk. A Google csődöt mondott, magunkra hagyva minket egy testekkel teli világban. Hosszú beszélgetéseink egyetlen égető kérdésre redukálódtak: vajon ez normális-e. A normális lett az új fekete, a normális azt jelentette, hogy kipipálhatod, a normális egy lián volt, amelyen átlendülhetsz egy krokodiloktól hemzsegő folyó fölött a dzsungelben. Átlagos mennyiségű gyereksírásra vágytunk, nem túl sokra, de nem is túl kevésre, megtalálva az egyensúlyt a kólikás üvöltés és a jeges csend között. Bár a gyerekek folyamatosan nőttek, valójában nem tudtuk elképzelni, hogy egyre nagyobbak lesznek, és a szoptatós éjszakáknak egyszer vége szakad. Hogy egy napon felállnak a szőnyegről és járni fognak, kést-villát ragadnak és önállóan, tányérból esznek, leülnek a vécére és kitörlik a feneküket. Az örök jelenbe olvadtunk, túl fáradtak voltunk ahhoz, hogy emlékezzünk az előttre, vagy higgyünk az utánban. Testnedvek folytak közöttünk: tej, verejték és könnyek. A varratok viszkettek, a mellünk feszült. A testünk olyan volt, akár az íj, beszívtuk a levegőt, és az egész megremegett, majd hirtelen kifújtuk, és valamennyi kontúrunk eltűnt. Teljesen felkészületlenül beszippantott bennünket egy vidám motívumokkal és éneklő mackókkal teli univerzum. Krisser nem volt boldog, ellenben szórakoztató, és ugyanúgy közelítettük meg a problémákat. Úgy fejtünk, mint két kétségbeesetten egymásba kapaszkodó fogaskerék, és Krisser apósa elfuvarozott minket a søndervigi Biergartenbe. A fiatal pincérnők német alpesi népviseletet hordtak, mint az Oktoberfesten, és a dekoltázsuk nem e világból való volt. Babahálózsákmellpumpajátszószőnyeg, kiabáltuk, és aki elsőként gabalyodott bele a szavakba, az fizette a következő kört. A gyerekvállalás előtti életről meséltünk egymásnak, és az anekdotáinkban menőbbek és viccesebbek lettünk, mint amilyenek valaha is voltunk. Látnod kellett volna, mielőtt teherbe estem, mondta Krisser, kár, hogy a romokkal kell beérned. Bár még ki tudom venni őt az anyaság repedésein keresztül, azt kívánom, bár lenne egy meggyőző emlékarchívumunk, amelyet együtt átlapozhatnánk. Néha úgy érzem, hiányzik a fiatalkoromból, mintha egy kis, Krisser alakú lyuk lenne a múltamban. Egy vendéggel kevesebb a születésnapi bulikon, egy üres hely a vonaton az Interrail utazáson. Dartsoznunk kellett volna Firenzében, Aperol Spritzet innunk Rómában, majd bebarangolni a várost. Azokból az évekből, amikor még úgy volt, hogy egyszer megkapom Dánia legrangosabb újságírói díját, Krisser pedig egy rockbanda énekesnője lesz, amikor azt hittük, bármi megtörténhet, jóval a jelen előtt, amikor a valóság közepén hirtelen találkozott a tekintetünk.

Szombat van, az iskolában énekmaratont tartanak. A zenetanár reprezentatív válogatást állított össze a Højskolesangbogen, a népfőiskolák tradicionális daloskönyvének tiszteletére, melynek eredményeként reggel kilenctől este kilencig az összes diák és tanár dalban egyesülve ül az előadóteremben, a szünetekben pedig előadások hangoznak el a zene és a közösség kapcsolatáról. És egy újabb hétvége is eltelik, mondja Sebastian, aki a kerámia-tanárnő házastársa. A gyerekeinkkel állunk az előadóterem ablaka előtt. Az énekesek groteszknek tűnnek, mert a hangjuk nem hallatszik, csupán az eltorzult arcukat látjuk. Az ellazuló és megfeszülő állkapcsokat, a szinkronban nyíló és csukódó szájakat. A népfőiskola egy természeti erő, egy szerető, akivel lehetetlen felvenni a versenyt, amit Sebastian és én elkeserítőnek tartunk. Mindkettőnk párját beszippantotta az iskola tökéletes hőfokra beállított méhe. Az igazgatónő fontosnak tartja, hogy a tanárok függelékei bekapcsolódjanak az iskola mindennapi életébe, elvégre szolgálati lakásokban lakunk a helyszínen és a menzán étkezünk. A folytonosság élményét kell biztosítanunk a diákok számára, írta egy e-mailben Sebastiannak és nekem, amelyben arra buzdított bennünket, hogy tartsunk spontán előadásokat a minket érdeklő témákról, és ugorjunk be vendégtanárként, amikor az alkalmazottak továbbképzésen vagy elvonuláson vesznek részt. Ez egy szekta, jelenti ki Sebastian, és megpróbálnak belerángatni minket. Amikor az összes tanár egy Grundtvigról szóló szemináriumon vett részt, mi ketten vezettük a reggeli összejövetelt. A diákok udvariasak voltak, de tudták, hogy nem igazán szeretjük őket, csak két barátságos, de átmeneti bébiszitter vagyunk. Hamisan énekelnek, mondja Sebastian, és olyan arcot vág, mintha valaki mélységesen megbántotta volna. Zeneszerző, és mostanában erősen inspirálják a mindennapi élet keltette zajok. Felveszi a fazekaskorongnál ülő felesége által keltett hangokat, a láb koppanását a korongon, a kés kaparászását a fémen, az agyaggal dolgozó nedves kezek cuppogását. Úgy hangzik, mint a Ghost szexjelenete, mondom, de Sebastian úgy véli, a zenéje éppenséggel a popkultúra alternatívája. Épp most végzett egy sáv keverésével, amely egy kerámiatál szélének megpöckölése által keltett hangrezgések köré épül. Sebastian lánya finoman bekopogtat az előadóterem ablakán, ahol ebben a pillanatban mindenki körben áll egymás kezét fogva. Gondolj csak bele, mondja, mi van, ha hagyjuk itt felnőni a gyerekeinket, ahelyett, hogy a városi betonsivatagban élnénk. Felvetem, hogy írjunk néhány új népfőiskolai dalt, és alapítsunk tanári zenekart. Nem vagyunk tanárok, mutat rá, de ennek ellenére lehajol a kerámiatálért, amely Freja babakocsijának aljában lapul. Egy kis dallamot dúdol, az ujjait végigcsúsztatja a tál peremén. Nem, mondom, tiltakozó dalok kellenek, az pedig gitárért kiált.

Harci dal függelékeknek

Lázadódal

Dallam: Når jeg ser et rødt flag smælde

Zeneszerző: Johannes Madsen, 1923

1. Fontos, hogy megértsük,

tanárnak lenni nehéz

de még ennél is rosszabb,

szájtátva, tanácstalanul bámészkodni

oly régóta élünk már függelékként

hogy unalmunkban félig halálra lógtuk magunkat

és gyakran tesszük fel magunknak a kérdést

hol kellene lógnunk valójában.

2. Függhetünk egy kampón,

mint egy durcás és magányos kalap

vagy lóghatunk fejjel lefelé siránkozva

mint egy denevérkölyök az éjszakában

nincs hely számunkra a fényben

nekünk a bevásárlás és a főzés jut

az iskola árnyékában élve

csak egy kis boldogságot remélünk.

3. Egy sztárbringás csapattársa

és szurkolója vagyunk egyszerre

drukkolunk, lökdösődünk és könyökölünk

megdolgozunk a győzelméért

masszázzsal, támogatással várjuk

amikor fáradtan hazatér

és elfogadjuk, hogy mit sem ér

ha túl sokat követelünk tőle.

4. A közösség zacca vagyunk, a resztli

de a hű hátország most harcba száll

a láthatatlan, elfeledett statiszták

vad dühükben ide-oda himbálóznak

függelékek vagyunk a nyugat-jütlandi szélben

nekünk csak a téglafal látványa jut

de nem habozunk más helyeket keresni

ahol kedvünkre lóghatunk.

{1} Sulyok Vince fordítása