A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Paul Lynch: Prophet Song

Oneworld Publications, London, 2023

Copyright © Paul Lynch, 2023

Borítóterv © Jack Smyth

Fordította

Bartók Imre

A kötet megjelenését a Literature Ireland támogatta

A fordító a fordítás elkészültekor Babits Mihály-ösztöndíjban részesült.

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, 2025

Hungarian translation © Bartók Imre, 2025

Minden jog fenntartva

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-647-5

Annának, Amelie-nek és Elliotnak

„Ami volt, az lesz újra, és ami történt, az történik megint: semmi sem új a nap alatt”

A prédikátor könyve, 1:9

„A sötét időkben

Fognak-e még énekelni?

Igen, fognak még énekelni –

A sötét időkről”

BERTOLT BRECHT

1

Az éj leszállt és ő nem hallotta a kopogtatást, amíg az ablakban állt és a kertet nézte. Miként sűrűsödik a sötét hangtalanul a cseresznyefák köré. Összegyűjti az utolsót is a levelek közül és a levelek nem állnak ellen a sötétnek, hanem suttogva elfogadják jöttét. Megfáradtan, háta mögött a nappal, előtte mindazzal, amit még meg kellett tennie lefekvés előtt, a gyerekek már bekuckózva a nappaliban, pillanatnyi nyugalom az üveggel szemben. Figyelni a sötétbe boruló kertet és azt kívánni, bárcsak egy lehetne a sötéttel, kilépni és lefeküdni mellé, lefeküdni a lehullt levelek mellé és engedni, hogy az éj fölé boruljon, majd felébredni a hajnallal és felkelni, amikor beköszönt a reggel. Csak hát ez a kopogtatás. Érzi, hogy a gondolatai közé furakszik, éles állhatatos ütlegelés, mindegyik kopogásban megszállottan jelen van a kopogtató, neki pedig el kell fintorodnia. Aztán Bailey is kopogni kezd a konyha üvegajtaján, odakiált neki, Anya, a folyosó felé mutat anélkül, hogy levenné tekintetét a képernyőről. Eilish érzi, ahogy a teste, karjában a kisdeddel megmozdul, kinyitja a bejárati ajtót és két férfi áll előtte szinte arctalanul a küszöbön. Felkapcsolja a világítást és a férfiakat egy szempillantás alatt megismeri a tartásukról, az éjszaka hűvöse mintha lélegezne, ahogy kinyitja a terasz ajtaját, a külváros csendes, az eső szinte hangtalan hullik a St. Laurence Streeten, hullik a ház előtt parkoló fekete autóra. Ahogy ezek a férfiak magukkal hozzák az éjszakát. Figyeli őket saját érzései függönye mögül, a fiatalabb, aki baloldalt áll, megkérdezi, hogy itthon van-e a férje és úgy méregeti távoli, mégis fürkésző tekintettel, mintha el akarna ragadni tőle valamit. A nő egy pillanat alatt végignéz az utcán, egy magányos sétálót lát az esernyője alatt a kutyájával, a fűzfák bólogatnak az eső felé, a nagy tévé villogását látja az utca túloldalán Zajacék házából. Magához kap szinte már nevetve, a bűntudat reflexével, ami akkor fogja el az embert, ha rendőrök kopogtatnak az ajtaján. Ben fészkelődni kezd a karjában, a civil ruhás rendőr a jobbján figyeli a gyermeket, meglágyul az arca, úgyhogy Eilish is felé fordul. Tudja a rendőrről, hogy ő is apa, az ilyesmit mindig érezni, a másik túl fiatal hozzá, túlságosan takaros és a vonásai túl kemények, beszélni kezd és maga is érzi a váratlan reszketést a hangjában. A férje hamarosan hazaér, egy óra talán, esetleg felhívja? Nem, nem szükséges, Mrs. Stack, amikor hazaér, megmondaná neki, hogy hívjon fel bennünket, amint lehetséges, íme a névjegykártyám. Kérem, szólítson Eilishnak, én nem tudnék segíteni? Attól tartok, nem, Mrs. Stack, ez az ügy csak a férjére tartozik. Az idősebb rendőr telt mosollyal pillant a gyerekre, ő pedig néhány másodpercre elnézi a szája sarkában a barázdákat, igazán komoly ünnepélyes arc, nem a legjobb a munkára. Nincs miért aggódnia, Mrs. Stack. Miért is aggódnék, garda? Mrs. Stack, nem is szeretnénk tovább rabolni az idejét és bizony kezd elég nyirkos lenni az este, beletelik egy időbe, amíg megszárítkozunk a kocsiban. A nő behúzza a veranda ajtaját a névjegykártyával a kezében, nézi a két férfit, ahogy visszatérnek az autóhoz, nézi, ahogy az autó elindul az utcán, lefékez a kereszteződésben, a hátsó fényszórója felragyog akár egy izzó szempár. Még egyszer végignéz az utcán, amely visszatért az esti csendességhez, odabentről meleg árad felé, ahogy beljebb lép, becsukja a bejárati ajtót, aztán megáll, hogy megnézze a kártyát és ekkor rájön, hogy visszatartotta a lélegzetét. Olyan érzés kerülgeti, hogy valami bejött vele a házba, le akarja tenni a kisbabát, csak állni akar és gondolkozni, végiggondolni, hogy mi történt ezzel a két emberrel és hogy jött be magától az a valami a házba, valami alaktalan, mégis tapintható. Érzi, hogy ott ólálkodik körülötte, miközben átmegy a nappalin, el a gyerekek mellett, Molly a magasba emeli a távirányítót, Bailey összevissza csapkod és kérlelő tekintettel felé fordul. Anya, szólj neki, hogy kapcsolja vissza. Eilish becsukja a konyhaajtót, beteszi a kicsit a ringatóba, majd elveszi a laptopját és a naplóját az asztalról, de aztán megáll és lehunyja a szemét. Az érzés, hogy valami bejött vele a házba, itt maradt vele. A telefonjára pillant, felveszi, a keze tétovázik, aztán ír egy üzenetet Larrynek, majd ismét az ablakban áll és az utcát kémleli. A sötétlő kert már nem olyan csábító, hiszen valami bejött a házba abból a sötétségből.

Larry Stack átvág a nappalin a névjegykártyával a kezében. Rámered, felvonja a szemöldökét, majd leteszi a kártyát a kisasztalra, megrázza a fejét és lehanyatlik a karosszékbe, a szakállát babrálja, miközben Eilish némán figyeli, méregeti azon a szokásos módon, egy bizonyos kor után a férfiak nem azért növesztenek szakállat, hogy belépjenek a férfikorba, hanem hogy elzárják magukat a fiatalságuktól, Eilish már nem is emlékszik rá, hogyan nézett ki frissen borotválkozva. Nézi, ahogy a lába a papucsát keresi, az arca kisimul, amint hátradől a széken, úgy tűnik, valami más jár a fejében, mígnem a szemöldöke megfeszül és egy fintor terül el az arcán. Előrehajol, ismét magához veszi a kártyát. Talán semmiség az egész, mondja. Eilish megemeli a gyereket az ölében, közelről figyeli. Mondd csak, Larry, mégis hogyan lehetne semmiség? A férfi felsóhajt, végighúzza a kézfejét a száján, felemelkedik a székből, kutakodni kezd az asztalon. Hova tetted az újságot? Fel-alá járkál a szobában, keresi, de nem találja, talán már meg is feledkezett az újságról és csak saját gondolatfoszlányai között keres valamit, amit nem tud megragadni. Ekkor megfordul és végignéz a feleségén, miközben az a gyerekét szoptatja és a látvány megnyugtatóan hat rá, az élet érzete egyetlen képbe sűrítve, amely annyira ellentétes minden rosszindulattal, hogy ettől az ő elméje is lecsillapodik. Tesz felé egy lépést és kinyújtja a kezét, de vissza is húzza, amikor a nő élesen rá emeli a tekintetét. A Garda Nemzeti Szolgálati Iroda, mondja, a GNSZI, nem a szokásos figurák, a nyomozó az ajtónk előtt, mit akartak tőled? A férfi a mennyezetre mutat, megtennéd, hogy halkabban beszélsz? Aztán belép a konyhába, a fogát szívja, felfordít egy poharat a szárítóról és megereszti a csapot, elnéz a saját tükörképe mellett a sötétség irányába, a cseresznyefák öregek és hamarosan rothadásnak indulnak, az is lehet, hogy tavasszal ki kell vágni őket. Megiszik egy pohár vizet, majd belép a nappaliba. Hallgass ide, mondja és mintha a saját hangját figyelné közben, amint egyre halkul és suttogássá válik. Biztos vagyok benne, hogy semmi az egész. Ahogy beszél, maga is érzi, hogy leválik róla a meggyőződés, mintha csak a kezére locsolta volna az ivóvizet. A nő figyeli, amint ismét leroskad a karosszékbe, hajlékony testtel, automatikus mozdulatokkal végiggörget a tévécsatornákon. Aztán Larry megfordul és azzal szembesül, hogy fogollyá tette a másik tekintete, előrehajol és felsóhajt, a szakállát huzigálja, mintha le akarná szedni az arcáról. Nézd, Eilish, tudod, hogy mit akarnak, hogy mit keresnek, információt és ezt diszkréten teszik és gondolom, így vagy úgy, de el kell árulni nekik, amit tud az ember, nyilván vádat akarnak emelni egy tanár ellen, úgyhogy logikus, ha velem akartak beszélni, talán figyelmeztetni akartak, mielőtt letartóztatnák az illetőt, figyelj, holnap vagy holnapután majd felhívom őket és kiderítem, hogy mit akartak. A nő figyeli az arcát, mintha volna valami semmiség a saját létezése középpontjában, az elméje és a teste is az alvás fensőbbségét keresi, egy perc még és felmegy a lépcsőn, felveszi a hálóingét, számolja az órákat, amíg a baba felkel, hogy megetessék. Larry, mondja és nézi, ahogy összerándul, mintha áramot vezetett volna a kezébe. Azt mondták, hívd fel őket, amilyen hamar csak lehetséges, hívd fel őket most, a szám ott van a névjegykártyán, mutasd meg, hogy nincs rejtegetnivalód. A férfi elfintorodik, lassan szívja be a levegőt, mintha igyekezne felmérni valamit, ami ott lebeg előtte, aztán teljesen szembefordul vele és a tekintetét összeszűkíti a düh. Mégis hogy érted, hogy mutassam meg, nincs rejtegetnivalóm? Te is tudod, hogy értem. Nem, nem tudom, hogy érted. Ugyan már, ez csak egy szófordulat, Larry, kérlek, hívd fel őket most rögtön. Miért megy mindig ilyen rohadt nehezen, figyelj, nem fogom őket felhívni ilyenkor. Larry, kérlek, hívd fel őket, nem akarom, hogy a GNSZI még egyszer az ajtónk előtt ácsorogjon, tudod, mit beszélnek, tudod, mit mondanak arról, mi történt az elmúlt hónapokban. Larry előrehajol a karosszékben, mintha képtelen volna felállni, a homlokát ráncolja, aztán felé mozdul és elveszi a csecsemőt a karjából. Eilish, kérlek, hallgass rám egy pillanatra, a tiszteletnek mindkét irányban érvényesnek kell lennie, tudják rólam, hogy elfoglalt ember vagyok, az Írországi Tanárok Szakszervezetének igazgatóhelyettese vagyok, nem fogok csak úgy ugrálni és szökdécselni minden egyes parancsukra. Értem, rendben van, Larry, de miért jöttek ki a házunkhoz ilyenkor, ahelyett hogy napközben kerestek volna az irodádban, meg tudod mondani? Nézd, drágám, holnap vagy holnapután felhívom őket, most viszont félretehetnénk ezt végre és pihenhetnénk? Még ott áll előtte, de a tekintete már visszatért a tévéhez. Kilenc óra van, mondja, meg akarom hallgatni a híreket, Mark miért nem ért még haza? Eilish az ajtó felé pillant, az álom átkarolja a derekát, ahogy Larry felé lép és gyöngéden kiveszi a babát a karjából. Nem tudom, feleli, már letettem róla, hogy kövessem, este fociedzése volt, talán az egyik barátjához ment át vacsorára, vagy Samanthánál van, mostanában eléggé elválaszthatatlanok egymástól, nem is tudom, hogy mit láthat benne.

Felidegesítette magát, ahogy végigvezetett a városon, hogy száguldozik az elme hol erre, hol arra, próbál eltalálni valamihez, amit keres, miközben maga is tudja, jobban tenné, ha távol maradna tőle. A hang a telefonban tárgyilagos volt, szinte már udvarias, elnézést kérek, amiért ilyen későn hívom, Mr. Stack, nem akarjuk sokáig rabolni az idejét. Megáll a járdán a Kevin Street-i Garda-állomás sarkán és arra gondol, milyen volt a főút régen esténként, biztosan forgalmasabb, mint most, ez a város mostanság eléggé elcsendesedett. Észreveszi, hogy összeszorítja a fogát, ahogy elindul a porta felé, majd ellazítja az arcát és mosolyt erőltet magára, a gyerekeire gondol, Bailey valószínűleg tudja, hogy elment, az a csupafül gyerek. Az egyik szolgálatban lévő rendőr sápadt, szeplős kezét nézi, épp telefonál, de nem érteni, mit mond. Egy fiatal nyomozó lép elé ingben-nyakkendőben, csontos és szikár, az arca akár a viasz, csupa szabályosság, illik a hanghoz, amit korábban a telefonban hallott. Köszönöm, hogy eljött, Mr. Stack, ha megkérhetem, jöjjön velem, igazán mindent megteszünk annak érdekében, hogy ne raboljuk sokáig az idejét. Felmegy egy fémlépcsőn, majd egy hosszú folyosó következik szürke székekkel és szürke panelekből kirakott falakkal, minden mintha új lenne, az ajtót becsukják mögötte és ő magára marad. Leül és a kezét bámulja. Előveszi a telefonját, aztán feláll és fel-alá kezd járkálni, arra gondol, hogy milyen barátságtalanul bántak vele, hogy nem mutattak tiszteletet az irányában, közben már jócskán elmúlt este tíz. Amikor belépnek a szobába, leengedi a karját, lassan kihúzza a széket és leül, figyeli ugyanazt a sovány rendőrt és egy másikat, aki korban közelebb áll hozzá, zömökebb, kezében kávéfoltos bögrével. A férfi Larry Stackre emeli a tekintetét, mintha halvány mosoly suhanna át az arcán vagy talán csak az agyafúrtsága ül ki a szája körüli ráncokra. Jó estét kívánok, Mr. Stack, a nevem Stamp nyomozó, ő pedig Burke nyomozó, hozhatunk esetleg önnek egy teát vagy egy kávét? Larry a maszatos bögrére pillant és a kezével nemet jelez, aztán a másik arcát kezdi fürkészni, mintha egy olyan képet nézne, amelyről úgy érzi, ismerheti. Azt hiszem, mi már találkoztunk korábban, a dublini megyei ligában, középpályás volt az UCD-ben, én a Gaelsben játszottam, akkoriban igazi úthengernek számítottunk, az volt az év, amikor a földbe döngöltük az UCD-t. A nyomozó az arcába bámul, a szája körüli ráncok elmélyülnek, tekintete homályossá válik, megfejthetetlen hallgatás tölti be a szobát. Anélkül szólal meg, hogy megrázná a fejét. Fogalmam sincs, hogy miről beszél. Larry ekkor figyelmes lesz a saját hangjára, hallja, amikor mond valamit, mintha ő is megfigyelőként volna jelen, hogy végignézze a kihallgatást, látja magát az asztal másik végéből, látja magát az ajtón lévő nézőkén keresztül, másképpen nem lehet belátni, az egyirányú tükrön keresztül sem, amilyeneket a tévében látni. Hallja, ahogy a hangja hamissá, kissé talán túl beszédessé válik. Biztosan maga volt, középpályán játszott az UCD-ben, én sosem felejtem el az ellenfeleimet. A nyomozó belekortyol a kávéba, majd néhány másodpercig lötyögteti a folyadékot a szájában és csak nézi Larryt, amíg Larry az előtte lévő asztalra pillant, végigfuttatva ujjait a fénymázon, majd ismét a nyomozóra emeli a tekintetét. Az arcában lévő csontok megkeményedtek, igen, az egész alakja zömökebbé vált, de a szem sosem hazudik. Nézzék, otthon kellene lennem a családom körében, hogy ágyba bújjak, árulják el, miben lehetek a segítségükre. Burke nyomozó nyitott tenyérrel int felé. Mr. Stack, tudjuk, hogy elfoglalt ember, úgyhogy nagyon örülünk, amiért lehetőségünk nyílik beszélni önnel, eljutott hozzánk egy rendkívül fontos információ, ami egyenesen és közvetlenül érinti önt. Larry Stack figyeli a két ember tekintetét és közben kiszárad a szája. Valami megmozdul a szobában, most már érzi, egy pillanatig megdermed, aztán felpillant és észreveszi a kupolás mennyezeti világítást, egy molylepke csapdába esett és eszeveszetten verdes a szárnyaival az üveggel szemben, a borostyánsárga kupolára már rászáradtak a régmúlt molylepkék maradványai. Burke nyomozó kinyit egy mappát és Larry Stack egy pap vértelen kezeit látja maga előtt, bennük egy köteg nyomtatott papírral. Larry hozzálát, hogy elolvassa a dokumentumokat, lassan pislog egyet, majd összeszorítja a fogát. Léptek hallatszanak a hosszú folyosóról, majd elnyeli őket egy bezáródó ajtó. Hallja a molylepke tompa percegését és egy pillanatra valami megreszket a belsejében. Amikor felpillant, Burke nyomozó az asztal túloldaláról méregeti, úgy fürkészi, mintha hatalmában állna szabadon zarándokolni a gondolatai között és ki akarna szabadítani valamit belőle, ami nincs is ott. Larry a rendőrnyomozó felé pillant, aki most nyílt ábrázattal néz rá, aztán megköszörüli a torkát és megpróbál rámosolyogni erre a két férfira. Nyomozó urak, miről akarnak meggyőzni? Nézi őket és közben érzi, hogy a mosolya lelohad a szája széléről, majd magát is meglepve felemeli a papírköteget és meglobogtatja a levegőben. De hiszen ez tiszta őrültség, mondja, várják csak meg, amíg az igazgató értesül róla, ő majd rögtön a miniszterhez fog fordulni, erről biztosíthatom önöket. A fiatal nyomozó szaporán az öklébe köhög, majd a társára pillant, aki elmosolyodik, mielőtt megszólalna. Mint bizonyára ön is tudja, Mr. Stack, nehéz idők járnak az államra, parancsot kaptunk rá, hogy minden gyanút a legalaposabban kivizsgáljunk, amit csak elénk tárnak— Mi az ördögről beszél, hol itt a gyanú, ennek az egésznek semmi értelme, maguk a feje tetejére állítják a dolgot, fognak valamit és aztán úgy tesznek, mintha az valami más volna, az egész úgy néz ki, mintha maguk gépelték volna le. Mr. Stack, bizonyára maga is ismeri a szeptemberben életbe léptetett szükségállapoti rendeletet, amelynek elfogadását az állam jelenlegi válsága indokolta, a rendelet kiterjesztett jogköröket és hatalmat biztosít a GNSZI-nek annak érdekében, hogy hatékonyabban fenntarthassa a közrendet, ezért bizonyára megérti, hogy a magatartása jelenleg úgy fest, mintha államellenes tevékenységekben venne részt, mintha elégedetlenséget és zavargást akarna szítani, márpedig ha egy bizonyos magatartás következményei veszélyeztetik az állambiztonságot, akkor két lehetőséget kell fontolóra vennünk, az egyik, hogy a cselekvő személy az állam érdekei ellen dolgozó ügynök, a másik, hogy nincs teljes mértékben tudatában saját cselekedeteinek és anélkül tesz valamit, hogy szándékában állna, de bárhogyan is, Mr. Stack, az eredmény mindkét esetben ugyanaz, az ilyen személy ugyanis az állam ellenségeinek dolgozik, úgyhogy Mr. Stack, felszólítjuk, hogy tartson önvizsgálatot, vizsgálja meg saját lelkiismeretét és győződjék meg róla, hogy nem így áll a helyzet. Larry Stack sokáig néma marad, csak nézi a kezében lévő papírokat, anélkül hogy látná őket, aztán megköszörüli a torkát és összeszorítja a kezét. Ha jól értem, azt kérik tőlem, bizonyítsam be, hogy a magatartásom nem veszélyes az állam biztonságára? Igen, így van, Mr. Stack. De hogyan bizonyíthatnám, hogy nem lázító tevékenységet folytatok, csupán eleget teszek a szakszervezetben betöltött szerepemnek és munkaköri leírásomnak, élve az alkotmányban biztosított jogaimmal? Ez már magán múlik, Mr. Stack, hacsak nem jutunk arra, hogy az ügy megköveteli a további kivizsgálást, minthogy ebben az esetben többé már nem magán múlik és mi hozzuk meg a döntést. Larry feltápászkodik a székből és az asztalnak préseli a bütykeit. Az akarattal néz szembe és tudja, azért hozták ide, hogy megtörjön, az akarattal néz szembe, ami nem más, mint megerősítése egy abszolútumnak, amelynek hatalmában áll nemmé tenni az igent és igenné a nemet. Szeretném világossá tenni, mondja, a miniszter értesülni fog arról, hogy mi folyik itt és ebből még komoly zűrök lesznek, maguk nem fenyegethetnek egy szakszervezeti vezetőt, aki csak a munkáját végzi, az ország tanárainak jogukban áll tárgyalásokat folytatni a jobb munkakörülményeikért és részt vehetnek békés munkabeszüntetéseken, amelyeknek az égvilágon semmi közük az állam úgynevezett válságához, most pedig ha nem bánják, hazamegyek. A második nyomozó lassan kinyitja a száját és Larry szinte biztos benne, hogy látja, erre gondol akkor is, amikor visszasétál az autójához és hosszú ideig figyeli, amint a keze reszket az ölében. Hogy miként röppen ki a molylepke a nyomozó szájából.