TALLÉR EDINA

Jóemberek

Road movie a buckaságon

Prae Kiadó, 2024

Felelős szerkesztő: Péczely Dóra

Olvasószerkesztő: L. Varga Péter

Minden jog fenntartva. Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

© Tallér Edina, 2024

© Prae Kiadó, 2024

A szerző a kötet megírása idején
az NKA alkotói ösztöndíjában részesült.

A PRAE.HU Kft. kiadása, 2024

1067 Budapest, Eötvös u. 34.

A kiadásért felel: Balogh Endre

Felelős szerkesztő: Péczely Dóra

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6675-34-7

„Az emberiség csak röpítette kifelé, mindig kifelé az előretolt ügynökeit.

Idővel azután kihajította őket az űrbe, a végtelen nagy kifeleség színtelen, íztelen, súlytalan tengerébe. Úgy hajította ki őket, mint megannyi követ. Ezek a boldogtalan ügynökök meg mit találtak? Aminek már amúgy is bőviben voltak a Földön: lidérces, nagy, végtelen jelentéktelenséget. Hogy mit kaptak az űrtől, a végtelen nagy kifeleségtől? Három volt a zsákmány: üres hetvenkedés, alpári bohóckodás, értelmetlen halál.

Végre-valahára szertefoszlott a kifeleség képzelt, nagy csudája. Nem maradt más hátra: nekiveselkedni a befeleség felkutatásának.”

(Kurt Vonnegut: A Titán szirénjei.
Fordította: Borbás Mária)

(Yonderboi: Road Movie című
szerzeményének dallamára.)

ELSŐ FEJEZET,
amelyben látjuk, honnan indulnak hőseink, hogy aztán a főváros és alföldi vidékek között tévelyegjenek, míg el nem vesznek és meg nem lesznek újra

Az Eszterházyt a felső polcra tedd, tegnapi, az fogyjon először!, szól Miklós a nőnek, de az mintha nem hallaná, rá se néz. Legszívesebben kirúgná a nőt, meg a másik pincért, Antit is. Túl régóta vannak itt, ő pedig biztos benne, hogy meglopják. Valahol olvasta, hogy a vendéglátásban kétévente le kell cserélni a csapatot, hogy ne érezzék magukat túlságosan otthon az alkalmazottak. Ezek meg vagy száz éve itt vannak. Végignéz a nőn. Jó csaj, de öreg. És flegma. Kiégett. Unott. Sosem azt csinálja, amit kérek tőle, mondja fennhangon Miklós, hogy a nő hallja. Mintha csak a falnak beszélnék! Hiába. A nő nem reagál. Talpas poharakat törölget a pult mögött. Egy pincér sosem fordít hátat a vendégeknek, mondja még hangosabban Miklós, de amikor a mondat végére ér, észbe kap, és nem folytatja. Háromnegyed tizenegy van, negyedóra múlva nyitnak, nincs egy vendég sem az üzletben, ráadásul nemrég halt meg a nő anyja, gyásza van, nem kéne bántani.

Miklósnak sem élnek a szülei. Tizennégy évvel ezelőtt örökölte meg a jó nevű belvárosi, Duna-parti kávézót. Mindenki, aki ismeri, mázlistának tartja, egy vagyont ér az üzlet, és akkor még nem beszéltünk a vendégkörről, amely bőséges, biztonságos bevételi forrás. Akkor is, ha tudvalevő a környéken élőkről, hogy nagy részük tisztességes nagypolgári családból való, nem sajátjuk a felesleges költekezés, dorbézolás. Viszont szeretik és megbecsülik a minőséget. Az illatos délelőtti kávé és egy friss, ízletes Eszterházy-szelet belefér. Hetente egy-két könnyű ebéd, egy panini salátával, esetleg lazacos szendvics, délutánonként konyak vagy Martini. Plusz hétvégén a rendezvények.

A tulajnak a gazdag örökség csak átok. Nem szereti az üzletet, utálja az alkalmazottakat, unja a munkát. Igazából nem is dolgozik, csak reggeltől estig ücsörög a bárpultnál vagy az irodában, hogy szemmel tartsa a pincéreket. Négyéves kora óta híres basszusgitáros szeretne lenni, de ezt a vágyát szülei nem vették komolyan. Kereskedelmi szakközépbe íratták, a megkérdezése nélkül döntöttek a sorsa felől már akkor, ő pedig nem ellenkezett. A pénz nagy úr, nem sikerült neki ellenállnom, mondta Miklós egyszer a fiának, amikor az rákérdezett, hogy az apja miért nem tanult meg rendesen gitározni. Nyolc éve egy amatőr zenekarban basszusozik. Children of Rock. Kedvenc száma a Born to be wild, nagyon szereti játszani, ez megy neki legjobban. Lemondóan nézi, ahogy a nő a poharakat törölgeti.

Négyféle talpas pohár van a kávézóban. Tizenhat darab snapszos-, tizenhat konyakos-, ugyanennyi boros- és kilenc martinispohár. Hét ugyanis eltört az évek folyamán. Szűk öt perc alatt, kényelmes tempóban el lehet az összes talpas poharat törölgetni, ez biztos, a pincérnő rengetegszer kiszámolta. Unalom ellen és a monotonitás enyhítésére találta ki magának ezt a játékot, sok-sok évvel ezelőtt. A naponta ismétlődő feladatai közben megszámolja a perceket. Reggel nyolckor kel, felteszi a kávét, amíg az lefő, elmegy pisilni. Ez összesen hét perc. Bekapcsolja a tévét, kitölti a kávét, húsz perc alatt elkortyolja. Fél kilenckor megnéz egy rövid híradót, lezuhanyozik, megtörölközik, mosolygó szívet rajzol az ujjával a párás tükörre. Tizenhárom perc. Felöltözik a nappaliban, közben a fürdőszobában felszárad a pára, a szívecske eltűnik, ez öt-hat perc. Visszamegy, fogat mos, alapozót ken az arcára. Helló, mentem!, mondja a férjének, aki még a hálószobában szöszöl.

Amíg a parkon átsétál, nem számolja a perceket, hanem fotókat készít az ébredező növényekről. Ugyanaz az útvonal mindennap, de ő nem tud betelni a látvánnyal, mindig máshogyan szép itt minden. Hét metrómegállóra van a kávézó, a megállók pontosan kétpercenként jönnek. Hétszer kettő, plusz öt perc gyaloglás, és megérkezik. Innentől kezdve egész napja számolással telik.

Miklós feladja, inkább Antit kéri meg, hogy pakolja a tegnapi sütiket a felső polcra. Ha végeztél, gyere hátra az irodába, beszéljük át a rendeléseket jövő hétre! Lekászálódik a bárszékről, még egy megvető pillantás a nő felé, majd elsomfordál az iroda irányába.

A nap sugarai a Duna felől érkeznek, tizenegy előtt néhány perccel beragyogják a kávézó egész keleti oldalát, és bár kinn csípős a novemberi délelőtt, az ablaküvegen áthatoló sugaraknak még van erejük. A bútorok beszívják a fényt, a hőt, felmelegszik és barátságosabbnak tűnik minden. Anti nem mozdul, hunyorgó szemmel a napba néz, tüsszent egy nagyot. Egészségedre!

A nő befejezte a pohártörlést, a süteményeket kezdi el rendezgetni a polcokon. A felsőre kerül a tegnapról megmaradt hat tortaszelet és a mindenmentes rózsaszín minyonok. Az alsóra krémes, rétes, aprósütemény. Kész. Nem volt egészen két perc. Nem kell itt pattogni, tudom, mi a dolgom, mindennap ezt csinálom, mondja félhangosan, tulajdonképpen csak úgy bele a semmibe. Felegyenesedik, az üvegpolcok visszatükröződésében farkasszemet néz saját magával, végigsimítja arcát, megigazítja a haját. Utál itt lenni. Szabadságra vágytam, izgalomra, színes mindennapokra, gondolja. És ez lett belőlem. Unalmas házasságban lelakott feleség, szar meló, rohadt élet.

Anti közben lehajt egy kávét és Miklóshoz indul. Hátramegyek a főnökhöz, szólj majd, ha jön vendég, mondja a nőnek. Elindul az iroda felé, ám nyílik az üzlet ajtaja, belép az első törzsvendég. Mackós léptű, köpcös, alacsony, mosolygós öregúr. Minden délelőtt itt teázik, de ma szokatlanul korán érkezett, még nincs is tizenegy. És szokatlanul vidám. Mosolyogva biccent a pincérek felé, egyiküknek sincs szíve azt mondani, hogy még zárva vagyunk. Leül a szokásos helyére, az ablak mellé. Szemébe süt a nap. Hunyorog. Elhúzzam a függönyt?, kérdezi Anti, húzná is, de az öregúr felemeli a kezét, jaj, ne, az istenért, örüljünk, hogy süt még a nap!, mondja, van nekem napszemüvegem, a lányom hozta Los Angelesből. A táskájában matat, megtalálja a szemüveget, nevetve felveszi, színpadiasan a pincér felé fordul. Mit gondol, jól áll? Anti egy másodpercre elképed, aztán felnevet. Tökéletes, mondja. Épp az ön stílusa. De kilát belőle? A szemüveg mindkét lencséjét amerikai zászló mintás matrica borítja. Nem nagyon, feleli az öreg, de legalább a nap se süt a szemembe. Mindketten nevetnek, bár Anti unja. Ha ez így megy tovább, és itt kell cseverésznie, biztos nem lesz ideje hátramenni Miklóshoz, mert pillanatokon belül beindul a dömping. Miklós meg majd cirkuszol, hogy miért nem csinálja itt senki azt, amit a főnök kér. Hát azért, te szerencsétlen, mert hülye vagy hozzá, hogy megtanuld, hogy nem csúcsidőben és az utolsó pillanatban kell leadni a rendelést, azért! Antinak görcsbe rándul a gyomra, mindjárt felrobban az idegtől, de próbálja türtőztetni magát. Kedvesen mosolyog. Kaptam egy Trump-os bögrét és egy Fuck Biden-es pólót a lányomtól, mondja nevetve az öregúr. Nagyon mókás hangulatában lehetett a gyerek, amikor nekem vásárolt, tökéletesen használhatatlan holmi mind, de vicces.

Akkor a lányod egy köcsög Trump-hívő, konstatálja magában Anti, miközben egyetértően bólogat. A szokásost hozhatom?, kérdezi széles vigyorral. Az öreg közben levette a szemüveget, és vidáman hunyorogva mondja Antinak, hogy ma különleges nap van, vár valakit, akit régen látott, ünneplés lesz, úgyhogy délelőtt ide vagy oda, ő egy konyakot kér inkább. Fene vigye az unalmas teát, nem igaz?, mondja, és nevet, majd köhint egyet, aztán még egyet, aztán köhögésbe vált a nevetés, végül köhögőgörcsbe fullad. De, de, igaz, válaszolja aggódó tekintettel Anti, de biztos jól van? Hozzak esetleg egy pohár vizet is? Ne aggódjon, mindig krahácsolok, mondja elfúló hangon az öreg, csak egy konyakot kérek. Legszívesebben Anti is inna egy konyakot, de 2307 napja tiszta. Abban egyeztek meg a feleségével néhány évvel ezelőtt, hogy amíg nem esik vissza, nem iszik egy korty alkoholt sem, addig vele marad az asszony, nem válik el tőle, és ami ennél még sokkal fontosabb, a gyereket sem viszi el. Tizenhárom éves a lánya, és Antinak saját bevallása szerint az az egyetlen életcélja, hogy felnevelje őt. Majd ha betölti a gyerek a tizennyolcat, iszom egyet az egészségére, utána már nyugodtan halok meg, fut át az agyán megint a terv, mint oly sokszor az elmúlt években, és már nem is hiányzik neki annyira a mai konyak. Bólint az öregnek, sarkon fordul, és sietősen leadja a rendelést a pultban unottan merengő nőnek. Közben két újabb vendég érkezik, egy középkorú pár. Csinos, kortalan nő, elegáns, hatvan körüli férfi. Lehet, hogy nem egy pár, csak kollégák. Beugrottak sütizni. Hetente legalább kétszer bejönnek, dél körül. Most is az üzlet legtávolabbi csücskében foglalnak helyet. Valószínűleg mégis egy pár, csak nem akarják, hogy ezt mások is észrevegyék. Talán szeretők. Közvetlenül utánuk négyfős társaság érkezik, ők biztosan ebédelni fognak, van foglalásuk, minden vasárnap itt esznek. És isznak. Több órát töltenek a kávézóban, mindig ők a leghangosabbak. Mintha csak otthon lennének. A következő harminc perc alatt megtelik a kávéház ismerős arcokkal, vissza-visszatérő vendégekkel. Mondatfoszlányok, kacagás, evőeszköz-csörömpölés tölti be a teret.

Anti ránéz az órájára. Mindjárt három, az elmúlt néhány óra úgy tűnt el, hogy észre se vették a nagy rohanásban. Mintha a pultosnő megérezné, mire gondol a kollégája, odaszól neki, hogy most már tényleg le kéne adni a rendelést, mert az összes süti el fog menni estig. És az utolsó konyakot nyitom fel, mondja a nő Antinak. Anti azt sem tudja, hol áll a feje, annyira sok még a vendég. Akkor menj hátra te, válaszolja. Intézzétek el Miklóssal azt a nyomorult rendelést, majd tartom a frontot, még fél óra, és lemegy a bolondokháza. Hát jó, mondja a nő. Lassú, reménytelen mozdulatokkal elindul az iroda felé. Háta mögött megint nyílik az üzlet ajtaja, belép egy negyvenes, szakállas, tetovált férfi. Bőrdzsekit, fekete farmert és egy félelmetes, agyaras-koponyás pólót visel. A szörnyfej fölött félkörívben felirat: Motörhead. A férfi a bal karjára ugyanezt a szót varratta, jobb karjára pedig színes rózsabokrot. A nyakán is tetkó, egy vörös száj, mintha csak rúzsfolt lenne.

Anti kitölt egy pohár italt, és elindul az ablak melletti asztalhoz. Hozhatok egy könnyű ebédet esetleg?, kérdezi a bágyadtan üldögélő öregúrtól, és leteszi elé a konyakot. Ez a negyedik. Óránként egy. Köszönöm, nem kell, megiszom ezt, és megyek is, válaszolja egykedvűen, kásás hangon az öreg. Néhány másodpercig szótlanul, mozdulatlanul bámulja a poharát. Köhög. Magának van gyereke?, kérdezi aztán, és ránéz a pincérre. Nem vár választ, mondja tovább. Nekem van egy lányom, ő a mindenem. Négyéves volt, amikor az anyja meghalt, én neveltem fel, azt hittem, mindig a közelemben lesz, de amint betöltötte a tizennyolcat, huss, férjhez is ment egy gazdag amerikaihoz. Azóta alig látom, pedig unokám is van, tízéves. Tavaly kaptam a lányomtól a szülinapomra ezt a sok szart. Csomagban küldte el. Már egy hete itt vannak Pesten, úgy volt, hogy ma végre tényleg találkozunk. Őket várom reggel óta, de közbejött valami, az előbb hívott mobilon, hogy mégsem érnek ide ma sem. Holnap meg repülnek vissza. Ez van. Ha a gyerekek felnőnek, a szülőre nincs semmi szükség, ezt jól jegyezze meg, én mondom magának. Kis gondolkodás után halkan fűzi hozzá: Akár meg is halhatnék. Megint néhány másodperces mozdulatlanság. Végül spicces mosollyal felnéz Antira. Mennyit fizetek?

Helló, szia, ne haragudj, milyen sörötök van?, kérdezi a motörheades férfi, amikor Anti elsuhan mellette, hogy a pénztárgépnél kinyomtassa az öreg számláját. Kis türelmet, mindjárt jön a kolléganő, válaszol Anti. Csak az hiányzik, hogy ilyen kamionsofőrök is ideszokjanak, gondolja. Beüti a pénztárgépbe a négy konyak árát. A motörheades kicsit tétovázik, topog a kávéház közepén, fú, de csicsamicsa hely ez, gondolja. Az asztalokat pásztázza, szabad helyet keres. Telt ház van. Még egyszer körbenéz, tekintete megakad a részeg öregen az ablaknál. Elindul felé.

Jó napot, papa, leülhetek?, kérdezi. Ha nem papáz le többé, akkor igen, mondja az öregúr barátságosan vigyorogva. Vagy akkor én meg fiamnak hívom mostantól, és kvittek vagyunk. Megtiszteltetésnek veszem, mondja nevetve a másik. Anti az asztalukhoz lép, leteszi a cechet az öreg elé. Nem, nem, majd én állom a papa fogyasztását, mondja a motörheades. Iszik velem még egyet, ugye? Az öreg tétován bólint. Anti sóhajt. Én is egy ilyen lónyálat kérek, amit a papa, mondja a motörheades.

Amilyen hirtelen megtelt délben az üzlet, olyan gyorsan is ürül ki délután négyre. Bár az utcán még kitart a nap fénye, idebenn a hervadt félhomályt csak a bárpult színesen égő lámpasora és a süteményes hűtő világítása töri meg. Majdnem teljesen üres és csendes a kávézó. Az ablak melletti asztalnál ül a két férfi. Az öreg leszegett fejjel szomorkodik, de az is lehet, hogy bóbiskol. A motörheadesen az amerikai zászló mintás napszemüveg, hülyéskedik vele, eljátssza, hogy ő Stevie Wonder. A pincérnő visszajön Miklóstól, ügyet sem vetve a két részeg vendégre, azok sem veszik észre őt, hiszen az egyik alszik, a másik vak a szemüvegtől. A pincérnő ugyanolyan kedvetlen mozdulatokkal sétál vissza a bárpulthoz, mint ahogy egy órával ezelőtt elment. Én mára végeztem, csak fél napot vagyok, mondja Antinak, az estét egyedül tolod le, remélem, tudod. Standolom a cuccot, aztán húzok. És jövő héten szabin leszek! Megyünk Dénessel vidékre.

Dénes Margit férje, néha, ha túl későn végez a nő, bejön elé a kávézóba, hogy éjszaka ne egyedül kelljen hazamennie a feleségének. Szia, drágám, mi újság?, kérdezi ilyenkor Dénes. Helló, semmi, mi lenne, egyik nap olyan, mint a másik, válaszolja a nő.

Hála Istennek, menjél csak vidékre, senkinek se fogsz hiányozni, gondolja Anti. Miklós ma este hétre hívta ide Beát, az új pincérjelöltet, jobb is, hogy nem fut össze a két nő, nem kell felesleges feszültség. De mit csináljak a részeg öreggel?, fut át a férfi agyán. Nem akarja erre a kamionsofőr jellegű idegenre hagyni, de akkor mi legyen vele? Az üzlet üres, a nyugalmas félhomályban idehallatszik minden szó az asztaluktól.

Ne szomorkodjon, papa, magának legalább van valakije, mondja a motörheades az öregnek. Lesz, aki eltemeti és eltakarít maga után. Nekem csak a mocim meg az országút van. Múlt héten halt meg az apám. Nem beszéltem vele évek óta, arra sem emlékszem, mi volt az utolsó mondata. És én mit mondtam neki utoljára? Csá, fater? Ma szórtam szét a Dunában. Viszi a víz az apámat. Nem maradt utána, csak néhány ruha meg bútor, egy lepukkant albérlet. Mit kezdjek vele? Felmondom a lakást, a cuccait meg elégetem, úgysem kell már senkinek. Aztán húzok vissza Csabára. Utálom Pestet.

A nő végzett a standolással. Hátrafordul, az üvegpolcok visszatükröződésében vet egy pillantást magára, arcán picit letörölgeti a szétfolyt szemfestéket. Leszaladok a raktárba, hozok fel Martinit, aztán tényleg rohanok haza!, mondja a bárpult végén üldögélő Antinak.

A motörheades épp akkor veszi le a napszemüveget, amikor a nő eltűnik az ajtó mögött, eljátssza, hogy hirtelen elvakítja a fény, majd újra megszólal. Ha én meghalok, ki takarít el utánam? Nem tudom, fiam, válaszol az öreg. Csak azt tudom, folytatja, ha újrakezdeném, megint így csinálnám. Jó volt felnevelni a lányomat. Ezen mindketten elgondolkodnak. Néhány percig csendben ülnek. Végül az öreg töri meg a néma pillanatot. Te sosem akartál családot? Viccel, papa, úgy nézek én ki, mint egy apa? Az öreg nem viccel, komolyan kérdezte, nem kell ahhoz kinézni sehogy, fiam, válaszolja a zavartan vigyorgó motörheadesnek. Biztos szar apa lettem volna, mondja erre a motörheades, nézzen csak rám, papa! Várja, hogy az öreg ránézzen, de az meg sem mozdul. Csukott szemmel hallgatja, mit mond a másik. Meg hát ahhoz azért nő is kell, folytatja a motörheades. Egyszer voltam szerelmes, egyszer akartam gyereket. Kár volt bevallani annak a szemét ribancnak. Tanítóképzőbe járt Csabán. Koleszban lakott, aztán összejöttünk és hozzánk cuccolt. Befogadtuk. Akkor még apám nem volt lepukkant pesti alkoholista. Tisztességes, átlagos családban éltünk, volt külön szobám. Odaköltözhetett a csajom, nem zargattak bennünket, nem szóltak bele semmibe, és anyám még főzött is ránk. Mit mondjak, papa, kurva jó volt! Fiatal voltam, alig húszéves. Teljesen belezúgtam a nőbe. Gyönyörű volt, mint egy baba. Széparcú Margit. Olyan szerelmes voltam, hogy önkéntes lettem a román forradalom idején. Én voltam Temesvár hőse. Komolyan! Nem viccelek! Még Ceaușescut is legyőztem volna érte, egyedül. Feleségül vettem volna, megmondtam neki. Margit, a világot teszem eléd! Légy a feleségem, legyen száz gyerekünk! De másképp alakult. Hablatyolt a szabadságvágyról, meg hogy neki izgalom kell, valami nagyon nagy világmegváltó tett, hogy nyomot hagyjon, nem szürke, átlagos hétköznapok meg panellakás együtt a szülőkkel. Diplomázott, aztán lelépett. Azóta sem láttam. Ott rohadjon meg, ahol van. Annyit se mondott, hogy csá. Reggel felkelek, a nő meg sehol. Semmi könnyesbúcsú vagy helló, szia, ne haragudj. Semmi. Eltűnt, mintha sohasem lett volna. Nem maradt a szerelmem után semmi, csak egy mosolygós szívecske a fürdőszobatükrön. Ez volt a mániája. Zuhanyzás után szívecskéket rajzolni a párás tükrökre. Világmegváltó tett. Az, bazmeg! Infantilis, gyáva, szívtelen picsa. Na, mindegy. Én meg vettem egy mocit. Felülök rá, elrobogok, enyém a világ. Na, menjünk, papa, elég lesz mára.

Feláll, zsebéből gyűrött papírpénzt dob az asztalra. Tudja, papa, a rákendrol, az nem egy tánc. Kifelé menet még odaszól a pincérnek, hogy a maradékból hívjanak taxit az öregnek, majd elköszön, becsukja maga mögött az üzlet ajtaját.

A nő ugyanebben a pillanatban megérkezik a raktárból, kezében két üveg Martini. A raktár oda-vissza épp hét perc volt.

MÁSODIK FEJEZET,
amelyből kiderül, hogy úton lenni mennyire boldogság

Olyan, mint egy francia művészfilm kezdő képkockái, gondolja pár órával később Margit, úton a Kiskunság felé. Elmélázva ül férje mellett a kocsiban és gyönyörködik a tájban. Táskájából előveszi telefonját, beüti a biztonsági kódot.

– Csinálok pár képet, ez nagyon szép!

A férj egy pillanatra a nő felé fordul, de aztán gyorsan vissza, mert épp jön egy kanyar.

– Imádom ezt a szakaszt! Egészen Jakabszállásig gyönyörű az országút – helyesel, miközben százhússzal robognak el egy piros kis Punto mellett.

– A fák miatt – válaszolja a nő.

– Meg hogy síkság. Nagyon messze ellátni.

– Ősszel legszebb a táj.

– Mindjárt itt a tél. Mégis szép.

– Az igaz. Tavasszal is szép. Pipacs, búza, minden.

– Tavasszal színes, télen szép fehér.

– Kár, hogy mostanában alig van hó.

– Igen. Lassan a tavasz eltűnik, csak a forró nyár van.

– Nyáron szép a táj, szimplán azért, mert nyár van.

– Minden évszak gyönyörű – zárja le a témát a férfi.

Néhány percig csendesen, nyugodtan haladnak. Csak a tizenhét éves Opel Astra és a szél zúgása hallatszik.

A szél barna faleveleket fúj a kocsi ablakára, az avar színes szőnyeg az aszfalton, gondolja a nő. Nem film lenne ez, hanem egy romantikus, olasz regény első mondata, úgy kezdődne, hogy a szél barna faleveleket fúj a kocsi ablakára, az avar színes szőnyeg az aszfalton, és innentől jöhetne egy részletesebb leírás arról, hogy milyen szép a táj a zöld meg sárga falevelekkel. Erről eszébe jut egy dal, félhangosan énekelni kezd.

– Zöld-sárga, zöld-sárga, tollasgyík szájába került a leányka, nincs még egy órája.

– Ez mi? – kérdezi a férje.

– Kex.

– Az mi?

– Egy zenekar. Régi. Anyu kedvence volt.

Néhány percig megint csend. A nő az anyjára gondol, pontosabban egy régi, fekete-fehér fotóra. Az anyja fiatalon, mosolygósan áll középen, balról, jobbról két-két fiú, ők is mosolyognak, közrefogják a hosszú, barna hajú, miniszoknyást lányt. Kár, hogy nem lettem író, gondolja a nő, akkor megírhatnám anyámat, megírhatnám magamat, és azt is, hogy szép a táj. Vagy festő lehettem volna. Akkor ugyanezeket lefesthetném. De nem lettem semmi. Egy nagy semmi lettem. Margit elszomorodik. Bevillan az emlékei közé a kedvenc répafarmerja még a kilencvenes évek elejéről, és anyja csókálló varázsrúzsa. Aranyozott tokban zöld színű, alma ízű rúzs, amit, ha a szádra kensz, vörös lesz. Ha fáztam, akkor meg lila lett, emlékszik vissza Margit kamaszkora legmeghatározóbb tárgyára. Csókálló rúzs, nem lehetett lemosni, napokig kopott, mire végül, úgy egy hét alatt, eltűnt.

Felsóhajt. Milyen vékony derekam volt akkor, és anya milyen fiatal volt. Megint sóhajt, majd matatni kezd a táskájában.

– Mit keresel? – kérdi a férfi.

– Anyu leveleit. Amiket neki írtam.

– Jaj, drágám!

– Mi az, hogy jaj, drágám? Miért mondod? Ne jajdrágámozz, légy szíves! Nekem ez fontos! El akarom neki mondani ezeket! És tudom, érzem, hogy hallja!

– Oké, szívem, megértem, hogy ez megnyugtat téged – válaszolja a férfi, és megértően bólint. Dénes a szorongásai miatt nemrégiben szakemberhez fordult. Pontosabban egy volt főiskolai haverjához, aki pályaelhagyóként középiskolai biológiatanárból átképezte magát, életvezetési coach lett. Megtetszett Dénesnek a szlogen, amellyel barátja hirdette magát a neten. Él benned egy boldogabb ember. Amikor elolvasta a hirdetést, azonnal ráírt a régi haverra, hogy megtudja a jelentkezés részleteit. Következő héten beiratkozott egy hatalkalmas életvezetési coachingra. Jó fej volt a haver. A régi ismeretségre való tekintettel féláron adta a hatalkalmas csomagot. Dénes a coachingon tanulta meg például azt, hogy sokat jelent a vitapartnerünknek, ha azzal kezdjük az érveinket, hogy megnyugtatjuk, és meggyőzzük a másikat, hogy értjük, amit mond, gondol, érez. – Megértem, drágám, hogy ez megnyugtat téged – ismételte meg Dénes az előző mondatát sokkal tudatosabban és hangosabban. – De…

– Lófaszt se értesz! – csattant fel Margit. – Nem neked halt meg így az anyád! Nem te vagy az, aki évekig nem szólt az anyjához, le se szarta az anyját, hanem én! Nekem kell ezzel szembenéznem, nekem kell ezzel megküzdenem, nem neked. Hálátlan szemét vagyok.

Miközben felesége sírva fakad, Dénes azon gondolkodik, hogy mit kéne válaszolnia, ha továbbra is alkalmazni akarja a feleségével szemben azt a módszert, amit a coachingon tanult. Igen, drágám, megértem, hogy egy hálátlan szemétnek érzed magad, és igen, igazad van. Nem az én anyám halt meg így, én törődtem az anyámmal. És mondd, ez zavar téged?

De inkább nem mond semmit. A vezetésre koncentrál. Gyönyörködik a tájban. Megnyugtatja.

TALLÉR EDINA

(1971) író, drámaíró

KÖNYVEI

A negyvenkettedik széken ülő nő
(drámák, Kalligram Kiadó, 2016)

Holnaptól minden rendben
(ifjúsági regény, Tilos az Á Könyvek, 2015)

Most akkor járunk?
(ifjúsági regény, Tilos az Á Könyvek, 2014)

Lehetek én is
(regény, Kalligram Kiadó, 2013)

A húsevő
(regény, Kalligram Kiadó, 2010, 2018)

Lány a város felett
(regény, Prae Kiadó, 2021)

„Pár sarokkal arrébb Idegzsába azonnal  begyújtja a kályhákat, amint belép a házába. Jól lehűlt minden reggel óta, kell vagy fél óra, mire kicsit felmelegszenek a falak. Addig összepakolászom a romokat, gondolja. A hamutálak ürítésével kezdi. Körülbelül húsz perc alatt végez mindennel, cigicsikkek, üres üvegek a kukában, asztal letakarítva, szemét felsöpörve, padló felmosva. A munka végeztével a mosdóba megy, kezet mos, erről eszébe jut Margit. Nagyot szippant a levegőbe, érezni akarja a nőt, a reggeli test szagát, de hiába, a ház rég kiszellőzött. Margit illatát elfújta a szél.”

Margit és Dénes átlagos budapesti házaspár szokványos lakótelepi élettel és vágyakkal, rég elfeledett és elfojtott álmokkal, soha meg nem valósított tervekkel. Amikor az asszony idős édesanyja meghal, nekivágnak Kiskunhalasnak, ám útközben lerobbannak a parányi Jakabszálláson, és egy ideig ott ragadnak.

A helyi pacalozó tulajdonosa, Nyúzó Jóska, a titkait féltve őrző böllér, akit sérült arca miatt csak Idegzsábának hívnak, és az őket mindenhová követő vén albínó ikerpár, a Jolikák sorsdöntő módon sodródnak bele Margiték életébe. A kialakult helyzetben a párnak szembesülnie kell vele, hogy az utazás és a folyvást kiújuló viták, veszekedések, kicsinyes csetepaték mellett valami más, meghatározóbb dolog is történt velük.

A szerző kiváló humorral és gazdag iróniával festi meg a fővárosi és vidéki Magyarország jelenét és közelmúltját. Az egzisztenciális és a generációkon átívelő szorongás, álmok és valóság, hűtlenség és magány, és persze a vágy egy jobb, tartalmasabb életre egyszer s mindenkorra eldönti, a főhősök merre tartanak útjukon, és vajon közös-e az út.

Tallér Edina regénye beültet a hátsó ülésre, hogy aztán együtt vágjunk neki a párkapcsolati road tripnek, egyenesen Jacobsville felé.

Jászberényi Gábor