Nicholas Binge: Dissolution

Copyright © 2025 by Nick Binge Ltd.

Hungarian translation © Lengyel Hajnalka, 2026

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nicholas Binge: Dissolution

Riverhead Books, an imprint of Penguin Random House, New York, 2025

Fordította: Lengyel Hajnalka

ISBN: 978 963 598 458 9 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Friedrich Zoltán, Ligeti Szilvia

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: sci-fi, thriller

Allysnak, aki nélkül soha semmit.

„JÚLIA

Mért hívtalak is vissza? Elfeledtem.

ROMEO

Hadd álljak itt, amíg eszedbe nem jut.

JÚLIA

De elfelejtem ám, ha itten állasz;

S az jut eszembe, hogy te vagy előttem.

ROMEO

Akkor csak állok, hogy mindent feledjél

S én is feledjem házam és hazám.”

WILLIAM SHAKESPEARE: ROMEO ÉS JÚLIA,

II. felvonás, II. szín – Fordította: Kosztolányi Dezső)

1

273-AS SZÁMÚ JEGYZŐKÖNYV: Margaret Webb

KELT: 2021. augusztus 11.

11 óra, 0 perc és 0 másodperc van hátra a feloldódásig

Tizenegy óra van hátra az újraindításig. El kell mondanod nekem, mi történt!

Hol vagyok?

Ezen már túl vagyunk, Maggie. Nem fontos. Egyedül az számít, hogy rám figyelj.

Mi az, hogy „nem fontos”? Nem tudom, hol vagyok. Azt sem tudom, te ki vagy. Mégis, hogyne lenne már ez fontos?

Hassan vagyok. Emlékszel rám?

Nem… Vagyis de. Azt hiszem. Ismerősen cseng a név.

Hagyok egy kis időt. Lélegezz! Még nem tértél egészen magadhoz.

Mi már…? Már találkoztunk, igaz?

Igen.

Hol van Stanley? Jól van?

Épp ezt akarjuk kideríteni.

Ezt hogy érted? Ó, istenem, csak nem történt vele valami? Biztonságban van?

Nyugodj meg! Nincs időnk erre. Koncentrálnod kell – fel kell idézned, mi történik. Kezdjük azzal, hogy a jelenre összpontosítasz. Mondd el, mi van körülötted! Segít, ha beszélünk közben. Mondd el, hol vagyunk!

Itt vagyunk egy… Ez egy üres úszómedence volna?

Olyasmi. Írd körül!

Mi a fene folyik itt?

Össze vagy zavarodva. Az elméd próbálja feldolgozni a változást. Mondd el, mit látsz magad körül – ne hagyj ki egy kis részletet sem! Mit látsz? Milyen hangokat hallasz? Milyen napszak van?

Én… Bent vagyunk. Ugye? A fények mesterségesek, és nincsenek ablakok. Mintha a föld alatt lennénk. A medence üres – teljesen leengedték –, és abban sem vagyok már biztos, hogy ez tényleg egy úszómedence. Túl sima, túl steril. Mint valami óriási fürdőkád.

Hol vagyunk most mi ketten?

Biztos te is éppolyan jól látod, mint én. Ó, istenem, a napszemüveg! Vak vagy?

Nem vagyok vak. Csak próbáljuk felmérni a kognitív alapértékeidet. Képzeld el úgy, mintha a józanságodat tesztelnénk; megvizsgálom, hogy kellően koncentrált vagy-e, például meg tudod-e számolni, hány ujjamat mutatom.

Rendben. Hát, itt vagyunk egy asztalnál, a kádféleség közepén. Te meg én, egymással szemben, és nincs itt senki más. Elhagyatottnak tűnik. A karomba van kötve egy infúzió. Miért? Beteg vagyok?

Mit hallasz?

Most? Egyedül azt, ahogy a beszélgetésünk a teremben visszhangzik.

Jó. Nagyon jó, Maggie. Folytasd! Mi van az asztalon?

Ott egy… Egy kis hengeres tégely, mint egy gyógyszeres doboz, meg ott egy pohár víz. Van ott toll meg papír, és egy diktafon, mintha csak valami kihallgatóhelyiségben lennék. De nem ott vagyok. Egy medencében vagyok. Miért vagyok egy medencében? És miért lóg ki a karomból egy infúzió?

A miért nem fontos. Ne aggódj emiatt!

Ó, tényleg? Nos, fiatalember, akkor mégis mi miatt kellene aggódnom?

Tudnunk kell, mi vezetett oda, hogy most itt legyél. Életbe vágóan fontos mindannyiunk számára, hogy megtudjuk. Meséld el a lehető legrészletesebben az első találkozásunkat!

Én nem… Nem emlékszem. Nem emlékszem semmire. Mit csinálsz azzal a tégellyel?

Ez a gyógyszer majd segít felfrissíteni az emlékezetedet.

Több évtizede nem fogadok el gyógyszert idegenektől.

Ha nem kezdesz el minél előbb emlékezni, akkor kifutunk az időből, és ez az egész hiábavaló volt. Ez a gyógyszer nem veszélyes, esküszöm. Csak segít eloszlatni a ködöt, ami a fejedben van. Kérlek! Fontos, hogy megértsük, mi történt. Nincs sok időnk. Meg kell találnunk Stanley-t.

Oké, oké. Rendben. Csigavér. Jézusom… Ha nem lennék már nyolcvanhárom éves, még azt hinném, sántikálsz valamiben.

Pfuh, ez borzalmas! Érzem a torkomban. Csíp. Mégis mi a fene volt ez? És lehet, hogy már kérdeztem, de mi a fene folyik itt?

Stanley nincs biztonságban. Egyikünk sincs. Történt valami, és szükségem van a segítségedre, hogy rájöjjek, pontosan micsoda. Emlékezz: mikor találkoztál velem először?

Hogy mi?

Az elejéről kell kezdenünk. Minden egyes pillanatot végig kell néznünk. Csak így tudhatjuk biztosan. Hunyd le a szemed! Hagyd, hogy visszajöjjenek az emlékeid. Gondolj arra, amikor először találkoztál velem.

Oké, megpróbálom, de nem tudom, mit hiszel, mi fog történ… Várj csak! Mi a fészkes fene?

Mi az?

Tényleg látom. Mintha… Különös – nem olyan, mintha emlékeznék. Látom magam előtt az egész szobát. Mintha ott lennék.

Kezd hatni a gyógyszer. Ez egy emlékfokozó.

Ez nem csak fokozza. Hallom, ahogy forr a víz a kannában. Érzem, hogy kiszáradt a szám, mert tegnap este megittam egy pohár bort. Nem csak emlékszem, Hassan – ott is vagyok.

Helyes, épp erre van szükségünk. Hol vagy, amikor először találkozol velem?

Én… itthon vagyok. Vagyis ott, amit egykor otthonnak hívtam. Már nem szeretem így hívni.

Miért nem?

Mert csak akkor volt az otthonom, amikor Stanley is itt élt. Most már csak egy ház – nagy, túl nagy nekem, túl sok szobával, és egy tágas, nyitott konyhával, amit úgy imádtam. Azt hiszem, ha másokkal beszélek, még mindig az otthonomnak hívom. Vagy amikor azt mondom magamnak, hogy na, ez egy hosszú nap volt, ideje hazamenni, vagy hasonló. De ez a szó már csak két hang – nem azt jelenti, amit egykor, amikor még Stanley és Leah is itt lakott. Mert már nem a miénk, és nem érzem, hogy az enyém lenne. Ennek semmi értelme, ugye?

Ott vagyok a házban?

Nem. Még nem. Csak én vagyok itt, meg Sandra, a hölgy a Sunrise-ból – az idősek otthonából. Stanley állapotáról beszél, de az igazat megvallva már nem is figyelek rá. A beszélgetés felénél felállok, és készítek egy teát. Nem azért, mert annyira teát akarok inni, hanem mert képtelen vagyok tovább ülni ott, vele szemben. Ahogy rám néz, a szemében azzal a leereszkedő együttérzéssel… – mintha bájosnak találná, hogy annyira öreg vagyok, hogy még a tűzhelyen forralom a teához a vizet. Utálom a korom miatti előítéleteket. Nyilván van elektromos vízforralóm, és persze hogy tudom, hogy a fenébe kell használni – de azzal, hogy a tűzhelyen forralom a vizet, lehetőséget teremtek magamnak, hogy hátat fordítsak neki. Így megjátszhatom, hogy figyelek, még ha oda sem bagózok.

Gyakran semmibe veszed azokat, akiket nem kedvelsz?

Ó, ez nem róla szól. Hanem az egész helyzet közönségességéről: oda-vissza rágjuk mindazt a sületlenséget, ami sosem érdekelt – Stanley bélmozgásairól, meg hogy mit eszik, milyen gyógyszert kap. Fiatalkoromban egyenesen utáltam ezeket a fajta ismétlődő dolgokat, csapdában éreztem magam tőlük, mintha folyton egy mókuskerékben kaptatnék. Ez az érzés mostanában egyre jobban belém fészkelte magát. De tudod, nem voltam ám én mindig ilyen érzéketlen. Eleinte, amikor Stanley bekerült oda, minden ilyennek a megszállottja lettem. Ez volt az egyetlen módja, hogy valahogy a kezembe vegyem az irányítást. De most? Az ezredik ilyen beszélgetés után már képtelen vagyok rá. Az az igazság, hogy fizetek én annyit annak a helynek, hogy jogom legyen semmibe venni őket, ha akarom. Istenemre mondom, borzalmas embernek tűnök így, hogy hangosan kimondom. Mégis, mit csinálok? Miért mondom ezt el neked?

A gyógyszer miatt, amit adtam. Elősegíti, hogy szavakba öntsd a gondolataidat, stimulálja az összeköttetést a memória és a beszédközpont között. Jó, hogy beszélsz ezekről a részletekről. Ne hagyj ki semmit! Stanley az idősgondozóban van most? Mikor láttad őt utoljára?

Igen, ott van. Aznap reggel látogattam meg a Sunrise-ban. Nem ismert meg, de ez nem volt annyira meglepő. Elég gyakran megesett már addigra.

Sok évvel előtte kezdődött. Amikor meglátogatom, leülök az ágyához, és beszélek neki arról, mi újság velem. Hát, néha azért hozzáköltök ezt-azt, mert nem akarom, hogy tudja, milyen unalmassá vált az életem. Elmondtam ilyenkor azt is, mi van Leah-val – hogy épp a világot járja, próbálja megtalálni a helyét –, de a lányom már nem áll szóba velem, és a leghalványabb sejtésem sincs, miért.

Stanley azonban… Egyszerűen csak nem reagált. Bámult valahova a messzibe, néha motyogott valamit, amit nem értettem meg, és azt gondoltam, hát ennyi. Eljött a pillanat, hogy a férjem már meg sem ismer.

De nem erről volt szó. Még nem. Azért tudom, mert ez valójában két évvel később történt meg. Zavarodottság ide vagy oda, abban egészen biztos vagyok, hogy ezt az egy dolgot sosem fogom elfelejteni. Bementem a szobájába, hogy meglocsoljam az ablakpárkányon álló növényeit – keddenként locsoltam őket –, és akkor megláttam az arckifejezését. Édes istenem, még sosem láttam olyannak azelőtt. Zavarodottság és pánik ült ki rá. Félelem. Ha belegondol az ember, teljesen érthető. Pontosan ugyanilyen képet vágna bárki, ha meglátná, hogy egy idegen sétál be a hálószobájába.

Ezen a reggelen is így nézett rám, a reggelen, amikor veled is találkoztam, de akkorra már megszoktam. Azóta is előfordul – néha hetente pár alkalommal, máskor egy egész hónapon át nem. Mindig az jut eszembe erről, amit Stanley mondott nekem, amikor még fiatalabbak voltunk, olyan hatvanéves korunk körül. Épp előtte beszéltünk Leah-val, aki túl volt az első egyetemi félévén, és a ház üresebbnek érződött, mint amire valaha számítottunk. Tizennyolc éven át mondogattuk, félig-meddig viccelődve, hogy milyen szabadok leszünk, és bármit megtehetünk majd, ha egyszer elköltözik, de az igazság az, hogy hiányzott nekünk.

Miután elbúcsúztunk tőle, Stanley hozzám fordult, és azt mondta: „Úgy látszik, mindig van egy utolsó alkalom, amikor elmész a gyerekedért. És nem tudod előre, hogy mikor jön el. Amikor megtörténik, még fogalmad sincs róla, hogy soha többé nem lesz rá lehetőséged.” Persze, igaza volt: a dolgok sosem nagy csinnadrattával érnek véget. A befejezések a közeledbe lopódznak, ott ólálkodnak észrevétlenül, míg egy borongós napon aztán kinézel a kihalt utcára, és rájössz, hogy az a dolog nem történik meg többé.

Félek, hogy Stanley-vel is ez van most. Hogy eljön az utolsó nap, amikor még megismer. Hogy az lesz az utolsó, hogy tudja, ki vagyok, és valami ostoba, bugyuta oknál fogva akarom is, hogy ez végre megtörténjen. El akarom mondani neki, hogy jó így. Istenem, szinte pezsgőt akarnék bontani, tudod, csak hogy a pillanat észrevétlenül el ne múljon. Hogy azt mondhassam: ha ez ötvenkét év házasságának a vége, akkor hát legyen. Elfogadom.

Aznap reggel azonban rájöttem, hogy sosem jön el a végpont. Egyszer majd feltűnik csupán, hogy már hónapok óta nem ismert meg. És ennyi lesz. Vége lesz.

Nézzük, mi van a házban Sandrával. Mi történik?

Még mindig beszél. Elkészült a teám, és rájövök, hogy megint le kell ülnöm vele szemközt. Jól mondom? Ezt érdemes megemlítenem?

Nem tudnám megmondani. Akkor fogjuk biztosan tudni, ha elég részletet kapunk. Folytasd!

Már nem Stanley-ről beszél. A munkájáról mesél az idősgondozóban, a Sunrise-ról. Nem dolgozik ott régóta – pár hónapja helyezték át egy déli intézetből, ami ugyanehhez a céghez tartozik.

– És most ki is próbál kinek a kedvében járni? – kérdezem.

Nagyon unalmas hallgatni, én pedig már a teámat is majdnem megittam.

– Tessék? – kérdezi.

Leteszem a bögrémet.

– Azért beszélsz még mindig, mert azt gondolod, én csak egy vén satrafa vagyok, akinek társaságra van szüksége, vagy én játszom meg illemből, hogy érdekel az életed? Csak azért mondom, mert lehet, hogy mindkettő.

– Ó! – mondja, miközben a kezét bámulja. – Ó, értem. Jobb lesz, ha megyek.

Felkel, és sietve összekapja a szétszórt holmiját, mint egy madár, ami gallyakat gyűjt a fészekhez. Amikor az ajtóhoz ér, azt mondja:

– Nem lett volna muszáj ilyen gorombának lennie.

Forgatom a szemem. A nyolcvanhárom év után, amit ezen a földön éltem, rájöttem, mennyire szükségtelen az udvariaskodás.

Becsukom az ajtót utána, és megfordulok. Ott van előttem egy folyosó, jobboldalt lépcső vezet fölfelé a két üres hálószobához és a padláshoz. Már nincsenek képek a falakon – a fontosakat Stanley szobájába vittem, hogy segítsenek neki emlékezni. A többit jótékonysági szervezeteknek adtam vagy kidobtam.

Elindulok a nappali felé. Szellő fúj be az ablak résein át, még mindig nem csináltattam meg a szigetelést. Megborzongok.

Rápillantok a kanapéra, a dohányzóasztalra, a függönyökre. Emléktöredéket idéz mind: ahogy Stanley Leah-val hempereg a szőnyegen, és csiklandozza; ahogy Leah elszalad, de azért csak visszajön, hogy folytassák; Stanley, ahogy a kanapén ülve pityereg, miután a lányunk elköltözött, és én, ahogy ott állok az ajtóban, mert nem akarom, hogy lássa, hogy látom őt. Két pohár bor és egy félig kiürült üveg áll a dohányzóasztalon, a háttérben a tévé. Látszik is a képe, meg nem is – egymásra rétegződnek a múlt darabkái, mint egy vászon, amin újra meg újra átfestették a képet. Az utolsó réteg festékben már nincsenek színek. Csak törtfehéres derengés. Sivár.

Nem tudom, Leah miért nem veszi fel a telefont nekem. Szándékosan teszi, abban biztos vagyok. Tudom, hogy már felnőtt, de tényleg, még akkor is, ha néha győzködnöm kell magam, hogy már a negyvenes éveiben jár, de mióta Stanley felejteni kezdett, csak ő maradt nekem. Még annyit sem tesz meg értem, hogy legalább végigvárja a telefon csöngését, hogy elhiggyem, nem tudja felvenni. Egyszerűen kinyomja. Kérlelő üzeneteket is küldtem neki. Hosszú e-maileket is írok, hátha elolvassa. Mostanában már nem hívogatom, mert már nem bírom a fizikai szenvedést, amit a kétségbeesés okoz: minden alkalommal belém hasít a fájdalom, a mellkasomban nyilall, amikor kikosaraz.

Arra sem hajlandó, hogy legalább elárulja, mit követtem el. Azt hiszem, ez a legrosszabb az egészben. Egyszerűen csak kizárt az életéből, mint valami szükségtelen rosszat.

A húgom szerint el kellene adnom a házat – hogy kereshessek egy kisebbet, ami nincs ennyire tele emlékekkel. Olyan kis egyszobás lakást, ahol leélhetem a hátralévő napjaim, ehetem a készen vett ételeket, és követhetem a „Jóga időseknek Morganne-nel” csatornát a YouTube-on. De úgy érzem, ezzel elárulnám. Nincs másom már a kötelességtudaton kívül. Úgy érzem, hogy ha egyikünk mindent elfelejt a családunkról, akkor a másiknak annál erősebben kapaszkodnia kell az emlékekbe. Ha bármikor azon kapom magam, hogy elfelejtettem valamit, de tényleg bármit – mondjuk, hogy milyen szülinapi tortát csináltunk Leah-nak a tizenegyedik születésnapjára, vagy hogy Stanley-vel milyen filmet néztünk meg a harminckettedik évfordulónkon –, akkor rettenetes erővel zúdul rám a bűntudat.

Néha úgy érzem, mintha vagy százezer léggömböt kellene egyszerre megtartanom, és mind ki akar szabadulni a kezem közül, hogy az ég felé törjön, és eltűnjön örökre, de nem engedhetem el őket. Mert nekem már csak ezek maradtak.

Valaki kopog az ajtón. Tisztán emlékszem rá, mert beletellett pár másodpercbe, hogy rájöjjek, mi ez a hang. Már nem látogat meg csak úgy senki.

Ki az?

Te vagy. Ekkor találkoztunk legelőször. Barátságosnak tűnsz. Először arra gondolok, hogy milyen fiatalnak látszol, kipihentnek és frissnek. Nem úgy, mint most. Most borzalmasan nézel ki.

Mit mondok neked?

Nem is mondasz rá semmit? Régebben legalább elmosolyodtál volna ezen. Emlékszem, mennyire szerettem a mosolyodat, olyan arckifejezést kölcsönzött neked, mintha sántikálnál valamiben. Na szóval, amikor kinyitom az ajtót, azt mondod:

– Mit tud a Sunrise-ról?

Megdöbbenten pislogok. Magas vagy, sötét hajú és sötét bőrű, cápaszerű, magabiztos ábrázattal. Nem mintha épp zsákmányra vadásznál, inkább csak van benned valami halványan veszedelmes. Tetszik nekem. Mindig is szerettem az ilyesmit a férfiakban.

– Maga meg kicsoda? – kérdezem.

– Hassannak hívnak. – Belépsz a bejárati ajtón, jobbról megkerülsz, én meg csak állok ott az utcát bámulva. Mire végre megfordulok, te már a nappaliban ülsz a kanapén.

Utánad megyek. Húsz éve valószínűleg a rendőrséget tárcsáztam volna. Tíz éve kiabálni kezdek, hogy takarodj kifelé az otthonomból. De már nem éreztem ezt az otthonomnak, és a megjelenésed volt a legérdekesebb dolog, ami az elmúlt hónapokban történt velem.

– Mit kezdett mondani a Sunrise-ról?

– Az idősek otthona, ahol a férje van. Mit tud róla?

Állok a szoba közepén, lefelé bámulok rád. A filmekben az ilyen jelenetet úgy állítják be, hogy az álló szereplőt erősnek és parancsolónak mutassák be, míg a másikat gyengének. De itt nem így van. A kezed lazán összekulcsolva nyugszik a keresztbe vetett lábadon. Kétlem, hogy valaha is gyengének tűntél volna.

– Egy idősek otthona, igen. A férjem a demensrészlegen van. Ők gondoskodnak róla. Mit is mondott, ki maga?

Mire gondolsz ebben a pillanatban?

Számít?

Nem tudhatom biztosan.

Van bennem némi aggodalom, mert Stanley-ről beszélsz, és úgy érzem, valami baj van. Az alatt pedig meghúzódik valami remegő izgalom, mintha pillangók lennének a gyomromban. Hát nem furcsa? Mintha csak összetalálkoztam volna egy középiskolai szerelmemmel. De ahogy ez feltűnik, rögtön elmossa a bűntudat árja.

Bűntudat?

Mert olyan, mintha örülnék neki, hogy valami feltételezhetően rossz történt. Eleve nem is kellene izgalomba jönnöm. Nem ez a dolgom. Hanem hogy gondoskodjam Stanley-ről.

– Miért jött? – kérdezem.

Oldalra kapod a tekinteted, mintha csak megláttál volna egy mókust, ahogy felszalad egy fán. A zsebedből előhúzol egy arany cigarettatartót és egy doboz gyufát. Mielőtt felfognám, mit művelsz, te már rá is gyújtasz, mélyen beleszívsz a két ujjad közé fogva. Rám meredsz a mahagóniszínű szemeddel. De…

De mi?

De most napszemüveg van rajtad, pedig idebent ülünk, ebben a medencében. Takargatod előlem a szemed. Miért? Mi történt?

Nem számít. Arra figyelj, hogy veled mi történt – ez a fontos.

Közelebb hajolsz, és azt mondod:

– Hadd meséljek el egy történetet.

És abban a pillanatban úgy érzem, nincs más választásom. Úgy érzem, attól a pillanattól fogva, hogy kinyitottad az ajtót, magával ragadott egy ár, és nincs hatalmamban, hogy irányítsam. Tehetetlen vagyok. Túl öreg. Fáj a lábam.

Arra gondolok, hogy leülök a fotelbe, veled szemközt. De nem teszem.

– Három évvel ezelőtt találkoztam egy férfival. Nevezzük őt K.-nak.

– Ez a neve?

Halkan felkuncogsz.

– Nem. Fiatal pasas volt – kora huszonéves. Épp csak elvégezte az egyetemet, és sikerült gyakornoki állást szereznie egy nagynevű londoni hírügynökségnél. Neki ez volt a lényeg: az egyenes út a sikeres újságírói karrierhez. Hogy világot lásson. Hogy megcsodálhassa a nevezetességeket. Mindent, amit csak lehet. Pár napnyi kávéfőzögetés és HR-es rutinokhoz szoktatás után sor került az első nagyobb eligazításra a főszerkesztővel. Csak ült ott, feszülten figyelt végig, aztán távozott, de a fejében már rengeteg nagyszerű ötlet kavargott, hogy miről is írhatna, ha végre lesz egy csepp szabadideje. Tíz perc múlva a szerkesztő behívatta a nagy irodába. Mi a fene volt ez? – kérdezte. Ő meg bizonytalanul a fejét rázta. „Nézd – mondta a nagy szerkesztő –, hálásnak kellene lenned, hogy ilyen gyakornoki munkát kaptál, mint ez itt. Meg kellene becsülnöd. Keményen dolgozom, ahogy a többiek is. A legkevésbé sincs szükségünk rá, hogy egy kis felkapaszkodott kölyök besétáljon ide, leüljön, és nagy ívben tegyen a kemény munkánkra.” Na mármost, K. nem értette, miről is beszél az emberünk, és ezt meg is mondta neki. A szerkesztő erre még dühösebb lett. „Egy nyavalyás jegyzetet sem készítettél. Még csak egy toll vagy papírfecni sem volt nálad. Mintha a legkevésbé sem érdekelne, amit elmondtak neked!”

Még mindig nem ültem le, igazából magam sem tudom, miért. Még mindig ott álltam fölötted, mint valami szikár, öreg sólyom, megbűvölten. Úgy nézhettem ki egy pillanatig, mint Maugli A dzsungel könyvének abban a jelenetében, ahol a kígyó ráveszi, hogy nézzen a szemébe, mire a farkával lassan körbetekeredik Maugli nyakán. Mielőtt végiggondolhatnám, már folytatod is.

– K. összevonta a szemöldökét, a halántékát dörgölte, aztán fejből visszamondott minden egyes szót, ami elhangzott az eligazításon, az elejétől a végéig. A szerkesztő döbbenten állt. Kiderült, hogy K. nem felejt el semmit sem. És ami a legkülönösebb, hogy addig a pillanatig fel sem fogta, hogy más emberek bizony elfelejtenek dolgokat. Magányos gyerekkora volt, azt hitte, mindenki olyan, mint ő. Sosem tűnt nagy dolognak, és soha senki nem hívta fel erre a figyelmét.

Szünetet tartasz, mintha elgondolkodnál. Kihasználom a szavaid közti szünetet, és egy szusszal elhadarom az egész mondatot:

– És ennek mégis mi köze van Stanley-hez?

Előrenyúlsz, belehamuzol egy tálba. Nem is emlékszem, mikor vettük ki a vitrinből.

– Ami K.-val történt, nem maradt észrevétlenül. Néhányan irigykedtek rá, és volt, akit csak szimplán kíváncsivá tett. Beleegyezett, hogy részt vegyen egy kutatásban még abban az évben, jó sok pénzért. Nem tudta, pontosan mit csinálnak – igazság szerint ez is része volt a kutatásnak. Csak bement, hagyta, hogy felvételt készítsenek az agyáról, majd végeztek pár egyszerű tesztet, nyelvi játékokat és matematikai feladványokat csináltak, meg hasonlókat. Aztán hazament.

Egy nap aztán bement dolgozni, és senkit sem ismert fel. A munkájára viszont emlékezett. Ugyanarra a helyre járt dolgozni az elmúlt egy évben. Tudta, hol az asztala, tudta, hol az iroda, de az emberek mind mások voltak. Úgy viselkedtek, mintha ismernék őt. Biccentettek és köszöntek neki. Valaki kávét hozott. Egyiküket sem látta soha az életben. Szóval mit tett? Felhívta a barátait, a családját – de közülük sem ismert fel senkit sem. Az anyja hangját sem ismerte meg. Mintha egy vadidegen mondta volna neki, hogy minden rendben, és szereti. Bepánikolt. Három nap múlva fölkötötte magát.

– Jézusom! Ez tényleg megtörtént?

A válaszod egyetlen lomha bólintás.

– Teljes mértékig. És mi volt az egyetlen változás az életében, mielőtt elfelejtett volna mindenkit?

Kinézek az ablakon át az utcára. Egy nőt látok kocogni teljes futóruházatban. Nem néz felénk, de valami oknál fogva az a benyomásom, hogy senkinek sem lenne szabad látnia a beszélgetésünket. Hogy ennek titokban kell maradnia. Nevetségesnek tűnik, de az ablakhoz lépek, és behúzom a függönyöket.

– A kutatás? – kérdezem.

– Amit egy Sunrise Orvosi Központ nevű csoport indított. Persze néhány jól álcázott dokumentumot leszámítva semmiféle bizonyíték nincs, hogy ez valaha megtörtént.

Fel-alá járkálok, próbálom kibogozni, mégis, mi a fenét akar mondani. A szívem kalapál a mellkasomban. Valami oknál fogva úgy érzem, ez az egész személyesen nekem szól. De még mennyire.

Elszívod a cigarettádat, miközben a tekinteted engem követ a szobán át.

– Úgy gondolom, hogy Stanley is részt vett egy hasonló kísérletben. Sőt talán még mindig tart.

Halálra váltan megtorpanok.

– Azt gondolja, hogy kísérleteznek rajta? Hogy… Várjon, várjon, várjon! Azt mondja, hogy Stanley Alzheimere valójában… Micsoda? Hogy ezt valakik tették vele?

– Igen.

Egész testemben megfeszülök. Ez őrület. Abszurdum. Csak besétáltál a házamba, őrült meséket fabrikálsz, én pedig még azt sem tudom, ki vagy.

De hiszel nekem.

Igen.

Miért?

Nem tudom. Az alapján, amit mondasz, azt hiszem, az ötlik fel bennem, hogy ha ez, ami Stanley-vel történik, nem természetes, akkor vissza is lehet fordítani. Nem mondtad. Még csak nem is utaltál rá. De a csekély lehetősége annak, hogy egyáltalán lehetséges, már elég, hogy hinni akarjak neked.

– El kellene hoznom – mondom. – Kiíratom onnan. Visszahozom ide.

– Ez talán nem olyan egyszerű, amilyennek tűnik.

Felállsz, és csak most tudatosul bennem, milyen magas vagy, és milyen félelmetes. Lenyelem a számban összesűrűsödő nyálat.

– Hogy érti ezt? Ez egy idősek otthona, nem egy rohadt börtön. A felesége vagyok.

– Mikor hozta ki onnan utoljára?

– Én… – Zavarodottan felnézek rád. – Nem tudom.

– Van bármilyen specifikus emléke róla, hogy kihozta onnét, mióta bekerült? Bármilyen okból?

Lepillantok a kezeimre, és egy pillanatig olyan, mintha először látnám őket. Megfordítom mindkettőt, nézem a kézfejemen a ráncokat, a csontok görbületét. Érzem a fejem tetejére szegeződő tekinteted.

– Nem tudom. De azt igen, hogy lehetséges. Mármint kihozni. Úgy általában.

– Akkor miért nincs egyetlen emléke sem arról, hogy megtette?

Rád emelem a tekintetem. Nem tudom, mit tegyek. Úgy érzem, mintha egy lufi szabadult volna ki a kezemből, és csak szállna felfelé, fel az égbe, hogy aztán sose térjen vissza.

– Azért választottam a Sunrise-t, hogy közel lehessen hozzám. Itt van az utca végén. Szóval én…

Egyik kezedet a vállamra teszed, súlya az egész testemet átjárja.

– Valóban emlékszik rá, hogy a Sunrise-t választotta? Van róla tényleges emléke, hogy beadja őt oda?

Elfordulok. Nem bírom tovább. Botladozva jutok el a konyháig, és megpróbálok egy újabb teát készíteni, hogy belekapaszkodhassak a valóságba. Próbálom felidézni a napot, amikor arra jutottam, hogy tovább már nem tudok egész nap gondoskodni róla. Látom magam, ahogy átpörgetem a brosúrák lapjait a földszinten, míg Stanley odafönt van a hálóban, mert nem akarom előtte csinálni. Emlékek arról, amikor fennmaradtam, miután Stanley elaludt, hogy elolvassam az interneten a véleményeket. És aztán… már a Sunrise-ban van. Próbálom magam elé képzelni, milyen is volt, amikor a brosúrájukra vagy a weboldalukra találtam, vagy amikor először felhívtam őket. Próbálom felidézni az első látogatásunkat, és hogy milyen volt akkor az idő.

De nem megy. Nem emlékszem.

– Mi a fene történik? – suttogom.

Mögém lépsz, közelebb, mint amire számítanék. Emlékszem, hogy ez egyszerre nyugtatott meg és töltött el rettegéssel.

– Épp ezt próbálom kideríteni. Jól figyeljen rám: valami nagyon furcsa történik abban az épületben, és nem hiszem, hogy bárkit is elengednének onnét. És úgy gondolom, hogy Stanley lehet a kulcsa annak, hogy megértsük, miért.

Aztán azt kérdezed:

– Segít nekem?

És utána mi történik?

Azt felelem, hogy igen. Már hamarabb rájöttem, hogy nincs más lehetőségem. Valami történik Stanley-vel. Valamit csinálnak vele. Azt kérdezem tőled, hogy mit kell tennem.

És mit mondok?

Hogy meg kell őt szöktetnem onnan.

2

Stanley

1950

Az iskola kapuja hatalmas volt. Kovácsolt vasból készült. Legalább húsz láb magas lehetett. Stanley-nek fogalma sem volt, mióta ácsoroghatott alatta, miközben az tiszteletparancsolóan és fenyegetően tornyosult fölé.

Egészen eddig a pillanatig az életében minden kicsi volt, és jelentéktelen – egy dohos hálószoba, egy apró konyha, egy meghunyászkodó anya. Az egyetlen jelentősebb dolog, amivel az életben szembe találta magát, a rá lesújtó ököl volt.

Az apja nem tudott róla, hogy felvételizett a Whelton Akadémiára. Mindig is úgy gondolta, hogy az ember nem mondja el ezeket a dolgokat az apjának. Az efféle teremtményeket, mint az apja, megbékíteni kell, vagy elkerülni, és jobb tartani tőlük. Stanley el sem tudta képzelni, mi szükség van apákra, azt pedig főleg nem értette, miért vágyna rá bárki, hogy apja legyen.

Már egészen fiatal korától fogva, ha ránézett arra a torz, vöröslő képű zsarnokra, csak arra tudott gondolni: Nem tőle származom. Az nem lehet. Nem hagyom, hogy így legyen!

Ezt suttogta magának éjszakánként a takaró alá bújva. Ezt ismételgette a zuhany alatt állva. Mormolta magában, akár egy mantrát, mialatt Ryhope bányavárosának utcáit rótta. A bányavárosokból való fiúk nem kezdtek semmit az életükkel azon túl, hogy az apjuk nyomdokaiba léptek, és ők is leereszkedtek a föld alá. Stanley azonban minden ismétléssel újabb szemet akasztott a láncra, amivel a szívéhez béklyózta az ígéretét: az ő élete története nem arról fog szólni, honnét jött, hanem hogy hová jutott el.

Úgyhogy barátságtalan és rideg otthon – üvöltözés, bujkálás és romeltakarítás – ide vagy oda, átment a felvételi vizsgán. Most már az ország legnevesebb fiúinternátusának tanulója volt. Teljes ösztöndíjjal, természetesen.

Mégis, amikor kilépett a vasúti peronra, és nem volt nála más, mint a felvételi értesítőlevele és egy foltozott, használtan szerzett egyenruha, arra számított, hogy gyötörni fogja a bűntudat – amiért hagyja, hogy az anyja egyedül birkózzon meg azzal a vadállattal. Amiért hátat fordít neki. Azt hitte, ez az érzés fojtogatja majd. De nem így lett. Az az igazság, hogy el sem tudta képzelni az anyját az apja nélkül. Olyan régóta kitartott már mellette, hogy bárki úgy érezhette, összetartoznak: épp ahogy egy patkány és a ketrece.

Ami önmagát illette: a szabadság érzése járta át. A szabadság ízét hozta a szél, fanyarul kavargott a vonatok füstjében, és összeborzolta a haját, hogy aztán az arcába fújja. Ott lapult a látóhatáron, túl a megannyi zöldellő mezőn. Hallotta a fékek csikorgásában, amint egy vonat beért az állomásra.

Akadt ott némi szégyen is – amiért olyan szabadnak, olyan boldognak érezte magát a szabadulástól, és amiért nem érzett bűntudatot. Bár úgy gondolta, a szégyen is a bűntudat egyik formája. Az érzelmek így rakódtak egymásra, rétegenként: halmaz a halmazban, mint körök egy Euler-diagramon belül.

Most ott állt előtte négy évszázadnyi előírás és elvárás. A kapuk mögött kőből épült boltívek és csavart tornyok vették körbe a gondosan ápolt udvarokat; diákok összetömörült csoportjai cikáztak a talárt viselő tanárok között. Új világba érkezett, és tudta, hogy meg kellene rémüljön tőle – sőt talán rettegnie illene.

Stanley azonban egészen felvillanyozónak találta.

Tizenhárom évesen került a harmadik osztályba, és rájött, hogy igen keveseket vettek fel újonnan – a másik fiút, aki ugyanebben az évben kezdett, hamar szem elől tévesztette az első pár nap zűrzavarában és az új élmények forgatagában. Itt mindennek megvolt a maga neve – az órák „előadások” voltak; a tanárok „professzorok”; a tantermek pedig vagy „csarnokok”, vagy „tornyok”. Órarendjében addig sosem hallott tanórák jelentek meg: görög történelem, latin, filozófia. Ebben az univerzumban a távoli lehetőségek elérhetővé, az álmok pedig éber látomássá váltak, amibe nem csupán alvás idején kerülünk.

Ez az, gondolta, ahogy helyet foglalt a Harmadik Torony elülső padjában a számtan előadásra készülve. Ez az, ahová tartozom.

De lassan ráébredt, hogy igen kevesen állnak szóba vele. Alig akadt valaki. Volt az a vidám ötödéves, aki körbevezette az iskolában az első napján, de vele azóta sem találkozott. Az első néhány nap csak úgy záporoztak az új fogalmak és ismeretek, alig bírt lépést tartani velük. Az angolprofesszor olyan könyvekről beszélt, amit az ő korabeli gyerekek már mind olvastak, de náluk, odahaza egy könyvet sem tartottak; soha nem is volt akkora nyugalom, hogy olvasni lehessen. A természettudományokat bonyolultnak találta, a latint pedig még bonyolultabbnak. Egyedül a matematika hozott számára némi megkönnyebbülést – vigaszt nyújtott, mint mindig. Csak számokból és alakzatokból állt, vonalakból és metszetekből. Volt értelme. Ez nem változott.

De minden éjjel, mire ágyba került, amikor a többi fiú még beszélgetett és játszott, már úgy kimerült, hogy csak lerogyott a matracra, és szinte rögtön álomba zuhant. A negyedik napon már oda sem figyeltek rá – ő volt az új fiú, aki nem beszélt. Kísértet volt, akit észre sem lehetett venni.

Voltak persze különcök itt is, legfőképp az itt dolgozók között. Az egyik ebédszünet alkalmával, amikor épp a padon ücsörgött egyedül, kezében a kulacsával és a szendvicsével, egy professzor lépett oda hozzá. Idős asszony ezüstbe forduló hajjal.

– Elnézést, fiatalember – mondta, ahogy közelebb húzódott.

Stanley körbepillantott, mint aki el sem hiszi, hogy megszólították.

– I-igen?

– Szükségem volna arra a kulacsra.

Stanley megütközve pislogott.

– Az én kulacsomra?

– Igen – vágta rá, majd felé nyújtotta a kezét. – De tüstént.

Stanley nem akart bonyodalmat okozni, ezért átnyújtotta.

Az asszony rámosolygott, majd minden szó nélkül továbbállt. Ez a fajta furcsaság szinte mindenre jellemző volt ebben a régi intézményben, és Stanley ezt meglehetősen aggasztónak találta.

A Whelton azonban a lehetőségek színtere volt, nem a gyávaságé. Túl sokszor végignézte, mit tesz a gyávaság az anyjával, hogyan törődött bele az élet kegyetlenségébe. Nem – azért jött ide, hogy maga mögött hagyhassa a gyávaságot. Úgyhogy a Lesser csarnokban tartott, Platón Az állam című könyvéről szóló, igencsak megterhelő előadás után odalépett az előtte ülő három fiúhoz. Noha csak egyikük volt magas, Stanley úgy érezte, mindhárman fölé tornyosulnak, bár nem tudta volna megmondani, miért – mintha a magabiztosság átsugárzott volna a testtartásukon és a beszédükön.

– Szervusztok!

A magas – egy szőke fiú, akinek a haja épp csak nem lógott a szemébe – felé fordult.

– Igen?

– Stanley vagyok.

Őt követve a másik kettő is felé fordult, mint két fogaskerék.

– Jé, nézd már, Barty! – mondta egyikük. – A vakarcs tud beszélni!

Barty felnevetett.

– Mit akarsz, vakarcs?

– A nevem Stanley – ismételte meg.

– Ó, anyám – nyögte a harmadik fiú csúfondárosan. – Szerintem tönkrevágtad. Beakadt nála a lemez.

– Ez történik a silány vérből valókkal – felelte Barty tényszerűen, mintha csak egy matematikai problémát vagy kémiai egyenletet ecsetelne. – Gondolj bele, Charles! Mint amikor az emberek olcsó, külföldi holmikat vesznek, amik aztán egy-két nap után tönkremennek. Ha a nyersanyag már eleve silány, akkor képtelenség minőségit előállítani belőle.

Stanley arcát elöntötte a forróság. Kinyitotta a száját, hogy visszavágjon, de csak a lélegzet szökött ki rajta. Még csak nem is vele beszéltek, hanem róla, mintha csak egy tárgy volna. Eldobott holmi, aminek a sorsa fölött próbálnak döntésre jutni.

– Szóval? – A fiú, akit Charlesnak hívtak, Stanley-hez hajolt, és lehalkította a hangját, hogy a mellettük elhaladó professzor meg ne hallja. – Mi a fenét is akartál?

A hirtelen kérdéstől megrettent Stanley ennyit tudott mormolni válaszul:

– Csak barátkozni akartam.

Ahogy kimondta, rögtön összehúzta magát, szégyenkezve a szánalmas szavaktól, amik kicsúsztak a száján.

Mindhárom fiú nevetésben tört ki – kegyetlen, harsány vihogásban. Örömüket lelték a gúnyolódásban. Sőt egyenesen élvezték.

– Na, ide figyelj, vakarcs – mondta Barty, és kegyetlen düh torzította el a vonásait. – Nem tudom, mennyit kellett könyörögnie a szüleidnek, már ha vannak egyáltalán, hogy bekerülj ide, vagy hogy miféle jótékonysági szarságból vettek fel téged, de nézz már magadra!

Azzal megragadta Stanley uniformisát, és megcibálta a használtan vett ruhát.

– Nem tartozol ide. Soha nem is fogsz. És hidd el, hamarosan az egész iskola rájön erre, aztán takarodhatsz vissza abba koszos lyukba, ahonnét jöttél. Úgyhogy szerintem ne pazarold az idődet arra, hogy barátokat szerezz!

Stanley egész testét elöntötte a düh. Keze ökölbe szorult. De csak állt ott, megdermedve és némán.

Barty közelebb hajolt, alig pár centi választotta el Stanley arcától, kegyetlen arckifejezése pedig hirtelen kedves mosolyba váltott.

– Sajnálom, kis vakarcs. Igazán. De ez nem rólad vagy rólam szól. Hanem a minőségről. A jó családból származókkal szemben nem igazán fair, hogy a rosszakkal keveredjenek. Érted, ugye?

Arcon paskolta Stanley-t, mintha csak egy haszonállatot szemlélne, aztán sarkon fordult, és elsétált, nyomában a másik két fiúval.

Stanley-nek minden erejére szüksége volt, hogy ne sírja el magát – ekkor, és később a hálóteremben is. Gyakorlottan temette el magába az érzéseit, mélyen a felszín alá, hogy ne büntethessék érte. Ez a mostani alkalom azonban más volt, mert bár rettentően dühítette, ahogy beszéltek vele, tudta, hogy igazuk van.

Stanley látta maga előtt a szülőfaluját, a szénporral borított lakosokat, és érezte a jéghideg szelet. Látta az apját felpuffadt, vörös arccal, ahogy részegen botorkál a házban.

Ha a nyersanyag már eleve silány, akkor képtelenség minőségit előállítani belőle.

Arcát mélyen a párnába fúrta, és hagyta, hogy a könnyei némán folyjanak – olyan némán, hogy senki se hallja meg –, míg végül álomba nem zuhant.

Különös, hogy egyetlen esemény mennyire meg tudja határozni, hogyan is tekint az ember egy helyre. Stanley egyetlen éjszaka alatt kiábrándult a Whelton Akadémiából. A kőből épült folyosók és a kacskaringós lépcsők, amik csordultig teltek élettel, most szürkésbarna sárrá mállottak, ami a cipője talpához ragadt, ahogy végighaladt rajtuk. A professzorok barátságos arcán meglátta a mesterkélt mosoly mögé bújtatott undort és gúnyt, tekintetük pedig pengeként szegeződött rá.

Ahogy teltek a hetek, a hónapok, a színek szürkévé fakultak, Stanley pedig egyre inkább meghúzta magát.

Minden előadásra bejárt, de már nem ült az első padba, nehogy meglássák, és nehogy szembesüljenek a hiányosságaival, a hitványságával. A hátsó padba húzódott, így szépen csendben mindenki megfeledkezett róla.

Könnyebb így, győzködte magát. Könnyebb, ha észre sem veszik.

Péntek délutántól, miután véget értek az órák, volt, hogy egész hétvégén nem szólt egy szót sem senkihez. A könyvtárban bujkált vagy könyveket kölcsönzött ki, amiket aztán a hálóterembe vitt magával – matematikáról, logikáról, valószínűségszámításról. Olyan bizonyosság áradt a lapokról, a kiegyenlített egyenletekből és a precíz bizonyításokból, amit immár sehol máshol nem tapasztalhatott meg.

Aztán már hét közben is csak egyszer szólalt föl órán, de akkor is csak azt mormogta: „jelen, tanár úr”. Ez az új élet világlott át minden mozdulatán: csak névlegesen volt jelen. A többi része – a reményei, az álmai, a kíváncsi természete – valahol másutt járt. Vagy talán nem is létezett. Talán azok már mind elhaltak.

De ahogy egyetlen esemény megváltoztathatja az élet folyását, úgy egyetlen ember is képes rá.

Egy csütörtök reggelen történt, a korai ebéd vége felé, amikor a fiatalabb tanulók már mehettek enni, míg a nagyobbaknak még órája volt. Stanley épp felfelé vánszorgott a Második Toronyba, egy ókori római császárokról szóló unalmas órára, amikor megtorpant egy nyitott ajtó előtt.

– Szóval? – dörrent egy mély hang az odabent tartott órán. – Mind megkukultatok? Vagy azt hiszitek, azért vagyok itt, hogy szórakoztassalak titeket, mint valami bohóc?

Az ajtónyíláson át egy alacsony, hajlott hátú alakot lehetett látni, amint a botjára támaszkodik. Stanley rálátott az első sorban ülő diákokra – jóval idősebbek voltak nála, tizenhat-tizenhét évesek. Mind feszült csöndben figyelték az előttük álló férfit. A tanár megfordult, és botjával rácsapott a táblára.

– Ha elfogadjuk, hogy eix egyenlő cos x meg i sin x, akkor mit kapunk, ha x értéke pi?

Az osztály szótlanul bámult rá.

– Gyerünk, gyerünk! – lóbálta a botját, de nem az osztály, hanem az ablak irányába. – Gondolkodjatok! Oldjátok meg a problémát!

– Akkor nullát és mínusz egyet kapunk – mondta Stanley, majd a szája elé kapta a kezét.

– Igen! – kurjantotta a férfi vidáman. De nem fordult Stanley felé, csak irkálni kezdett a táblára, hogy mit, azt Stanley onnan nem láthatta. – Pontosan! Ha cos pi egyenlő mínusz eggyel, és sin pi egyenlő nullával, akkor, visszakanyarodva az eredeti egyenletünkhöz, azt jelenti, hogy…?

– Hogy eiπ egyenlő mínusz egy meg nulla i összegével.

Stanley nem tudta, miért beszél még mindig. A diákok előrehajoltak, hogy rálássanak az ajtónyíláson át, és szemügyre vehessék. Már nem volt láthatatlan. Mások figyelmének középpontjába került.

– Úgy van! Vagy, ha másképp nézzük, i kiesik a nulla miatt, és akkor marad… – Átírta az egyenletet arra, hogy eiπ + 1 = 0, majd visszafordult az osztályhoz. – Na mármost, miért lényeges ez? Miért számít ez nekünk?

Stanley ezúttal nem akart válaszolni, túlzottan feszélyezte a ráirányuló figyelem. Szíve dörömbölt a mellkasában. Tenyere izzadt. Mégis, mintha csak a sors akarata volna, megszólalt.

– Mert ez az öt legfontosabb állandó a matematikában, amelyek mind együtt szerepelnek ugyanabban a tökéletesen kiegyensúlyozott egyenletben. Ez az univerzum nyelve, és így van értelme.

A férfi összevont szemöldökkel kissé Stanley felé fordult.

– Miért hallatszik úgy, mintha nem az osztályteremben lennél, fiam?

– Én…

A professzor kíváncsian végigpillantott a termen – ősz haj, barázdált homlok, nagy, kerek szemüveg.

– Mert nem vagyok az osztályban, uram.

– Nos, akkor jobb lesz, ha bejössz.

A gondolat, hogy belépjen a terembe, és megálljon egy egész csapatnyi Whelton akadémiai fiú előtt – olyan fiúk előtt, mint Barty vagy Charles, csak idősebb és gonoszabb kiadásban –, elborzasztotta. Lába egy tapodtat sem mozdult.

– Én azt hiszem, most már tényleg mennem kellene, hogy…

– Hogy hívnak, fiam?

– S-Stanley.

– A nap végén gyere ide, ebbe a terembe – mondta, hozzávetőleg Stanley irányába pillantva. – Pontban hatra. A késést nem tűröm. Érthető voltam?

– Igenis, uram.

– Helyes! – Visszafordult a táblához, és folytatta, mintha Stanley már ott sem lenne. – Ha lapoztok egyet a munkafüzetben, és a kezetekbe veszitek a tollat, akkor láthatjátok, hogy…

Stanley döbbenten hátrált el, próbált kiszabadulni a helyzetből, ami leginkább egyre szorosabban köré záruló csapdának tűnt, és túlságosan is tisztában volt vele, mi lesz, ha végül elkapják. Ahogy elég messzire ért, hogy ne láthassák őt az osztályból, rohanni kezdett, egyenesen ki a folyosóra, majd a sarok után bekanyarodott.

Lerogyott a földre, átkarolta a térdét, és mélyeket lélegzett. Ismét a szobájában volt, odahaza, a takarók alatt lapult, apja dühödt léptei alatt remegett a lépcső. Közel volt hozzá – túl közel –, hogy újra észrevegyék. Megígérte magának: nem hagyja, hogy ez még egyszer megtörténjen. Ahogy a pulzusa visszaállt a normális ütemre, megvizsgálta a helyzetet. Mi is történt? Bajba került? Miért érzett olyan erős késztetést, hogy beszéljen?

Ezek a gondolatok gyötörték végig a rómaitörténelem- és a latinórák alatt, végig, míg a hosszú folyosókat és a csarnokokat rótta, és amikor bő tizenöt perccel a megbeszélt időpont előtt végre visszaért a tanteremhez, az ajtót zárva találta.

Várt. És csak várt.

Nem volt hová leülnie, így öt perc egy órának érződött. Tíz egy örökkévalóságnak.

Végül pontban hatkor bekopogott.

Az ajtó erre kinyílt, nyikorogva kitárult, mintha eddig csak a leggyengébb pókháló tartotta volna csukva. Két másik fiú volt odabent, mindketten a padban ültek. Egyikük közel akkora lehetett, mint Stanley – sötét bőrű, fekete hajú, a székével hátradőlt, a lába az asztalon. A másik magasabb volt – vékony, kifejezetten nyurga ázsiai kölyök, akinek fekete haja a szemébe lógott. Ő a padja fölé görnyedt, térdét nekinyomta a pad tetejének, könyöke éles szöget zárt be.

– Szervusz – mondta a kisebbik. – Jacques vagyok. Téged hogy hívnak?

– Stanley. Azt mondták, hogy jöjjek ide.

– Igen, előfordul. Waldman professzor csinál néha ilyet. Igazából mióta Theo levizsgázott, már vártam, mikor fog szerezni egy újabbat. Már bő egy éve csak mi ketten voltunk. – Fejével az idősebb fiú felé biccentett. – Az ott Raphael.

– Raph – morogta a magas fiú. Nem nézett Stanley-re. Tekintete ide-oda cikázott a teremben.

Jacques elmosolyodott.

– Jobban szereti, hogy Raphnak szólítják.

Stanley zavarodottan körülpillantott. Eddig csak az ajtó túloldaláról látott be, de most szemrevételezhette az egész termet, ami semelyik másikhoz nem hasonlított az egész iskolában. Minden egyes falat könyvespolcok borítottak, és az összes többi terem személytelenségével szemben itt rendezetlen sorokban álltak a könyvek, mindenféle tárgyak, társasjátékok és díszek. Az egyik polcról egy emberi koponya nézett vissza rá. Hatalmas kardot támasztottak az ablak mellé, a sarokban pedig egy hangyafarm állt.

– Szóval ez… nem büntetés lenne?

Jacques nevetésben tört ki, és Raphból is kibukott egy kis kuncogás. De nem gonosz nevetés volt – nem a gúnyos fajta, amelyik utat rágott az agyáig, és rettegéssel töltötte el. Kellemesen meleg volt, mint a méz.

– Gyere, ülj le! – mondta Jacques, és egy székre bökött. – És nem – nem büntetésből vagy itt. Harmadéves vagy te is, ugye? Mintha láttalak volna már valahol órán.

Stanley bólintott, miközben átvágott a termen.

– Új vagyok.

Abban a pillanatban, ahogy a feneke leért az ülés deszkáihoz, kivágódott az ajtó. Waldman professzor caplatott be, botja vadul kopogott a padlón.

– Jó estét! – mondta az ablak felé fordulva. – Úgy látom, az újoncunknak is sikerült ideérnie.

– Honnan tudja? – kérdezte Jacques. Stanley meglepetten pislogott az arcátlan kérdéstől.

Előrébb hajolt, és észrevette, hogy Waldman nem egyenesen rájuk néz, hanem kissé félre. Szorosan markolja a botját. Szemét fehér köd vonja be.

Korábban úgy meg volt rettenve, fel sem tűnt neki, hogy a férfi vak.

– A szagról – felelte Waldman, és botját az asztalhoz támasztotta. – Tisztán emlékszem rá, Stanley. Mert nagyon jellegzetes szagod van.

– Ez gorombaság – mormolta Raph a kezét bámulva. – Néhányan igen sértőnek találhatnák.

– Nem látom az okát! – kottyantotta oda Waldman, miközben vén keze az asztalt tapogatta. – Hah! Értitek? Mert nem láthatom az okát!

Raph felnyögött.

– Továbbra is lenyűgöz – mondta Jacques –, hogy még ennyi év után is képes vakos viccekkel dobálózni.

– Vakos viccekkel? – bődült el, drámaian felemelve a kezét. – Vakos viccekkel? Te is láthatod, ezek a viccek milyen éleslátóak! Haha!

Jacques a fejét rázta.

– Tudja, talán jobban működnének a viccei, ha nem hangsúlyozná ennyire a poént bennük minden alkalommal.

Stanley csak bámult rá. Még soha nem találkozott senkivel a Wheltonban, aki így mert volna beszélni egy professzorral.

– No, nézzenek oda! – motyogta magában Waldman. – A nagy Jacques Bashar próbál engem okítani, hogyan legyek humoros! Mintha csak egy kő oktatná ki a szivacsot, hogyan legyen abszorbens.

Kinyitott egy ajtót, és kihúzott onnan egy régi, rongyos papírköteget. Odabicegett a padokhoz, majd papírt és tollat tett Jacques, Raph és Stanley elé.

– Ma sakkozós nap van, úgyhogy meglátjuk, el tudjátok-e kerülni, hogy szégyenbe hozzátok magatokat. De előbb: kérdések!

Stanley az előtte heverő papírlapra bámult, próbált rájönni, mi történik. Az osztályterem valahogy másnak mutatta magát az elmúlt pár percben; a színek elmélyültek, barátságosabbá váltak. A falak mintha közelebb húzódtak volna, a négy ember szinte kitöltötte az egész helyiséget. De annak ellenére, hogy a beszélgetés körülötte zajlott, úgy érezte, ő maga egyre halványul.

– Ki volt a harminckettedik pénzügyminiszter, melyik király mellett szolgált, és mikor halt meg?

– Thomas Thwaits – mondta Raph anélkül, hogy a papírjáért nyúlt volna. – Negyedik Eduárd, 1503.

Stanley esetlenül a papírja és a tolla felé nyúlt.

Mit keres itt? Minek jött ide egyáltalán?

– 1587-ben John White vezetésével egy kolónia telepedett le a Roanoke-szigeten, ami ma már az Egyesült Államokhoz tartozik. Mi történt velük, és milyen kifejezés maradt fenn az eset kapcsán?

– Ó, ezt tudom! – mondta Jacques, de nem ejtett ki a száján semmi egyebet. A fogát csikorgatta és fejbe kólintotta magát, mintha csak így akarna észhez térni. – Tudom.

– Mind eltűntek – mondta Raph mosolyogva. – Senki sem tudja, hová mentek. Mintha csak eltűntek volna a föld színéről. Egyetlen szót hagytak hátra egy fába vésve: croatoan. De ez nem magyarázott meg semmit.

– Jó! Nagyon jó! Figyelj oda, Jacques! Lassan le fog körözni téged. Melyik a hetvennyolcadik prímszám?

– Aj, prímszámok? – nyögött fel Raph. – Ne már!

– Igen, prímszámok. Bizony, hogy azok! Ne legyél ilyen szemtelen! Te jöttél hozzám, emlékszel, Raphael? Te mondtad, hogy meg akarsz tanulni mindent, amit csak lehet. Ez nem úgy megy, hogy majd te válogathatsz, mi tartozzon bele a mindenbe!

Jacques vadul írogatott a papírjára. Raph felnézett, szemöldöke ráncba szaladt az összpontosítástól.

– Gyorsabban, fiúk! – ösztökélte őket a professzor. – Gyorsabban!

– Háromszázkilencvenhét – mondta Stanley. A számok hamarabb hagyták el a száját, mint hogy megálljt parancsolhatott volna magának.

– Úgy van! – kiáltotta Waldman. – Nagyon jó!

Most már oda-vissza járkált az asztalok előtt.

– Melyik birodalom maradt fenn legtovább a világtörténelem során, és meddig tartott az uralkodása?

Stanley visszafojtotta a lélegzetét. Felszólalt – ezáltal ő került a terem középpontjába –, de senki sem reagált rá semmit. Senki sem gúnyolódott rajta. Waldman is továbblépett, mintha Stanley mindig is ott lett volna, mindig egy lett volna közülük, az pedig, hogy helyesen válaszolt meg egy matematikai kérdést, csupán teljesen hétköznapi dolog lenne a világon. Hosszan kifújta a levegőt, és ekkor azon kapta magát, hogy mosolyog.

– A núbiai Kusita Királyság – vágta rá Jacques. – Ezerötszázhetven évig tartott.

– Hah! – kiáltotta Waldman. – Helytelen válasz! A Kusita Királyság vereséget szenvedett az Akszúmi Királyságtól 350-ben, aminek az uralma így ezernégyszázhúsz év után véget ért. Vagyis kerek hatvan évvel kevesebb ideig tartott, mint a Római Birodalom.

– Viszont – mondta Jacques, az egyik ujját felemelve és előrébb hajolva – volt a közelmúltban egy archeológiai ásatás Szudánban, ami alapján feltételezhető, hogy Napatában még voltak kusita királyok százötven évvel az egyiptomi Újbirodalom széthullása előtt. Ez az időbeli átfedés azt jelenti, hogy a Kusita Királyság Krisztus előtt 1220-ban már jelen volt.

– Hogy micsoda? – fordult feléjük arccal Waldman. – Ezt meg hol olvastad?

– Sehol – vigyorodott el Jacques. – Csak kitaláltam.

– Hah! Kiváló! – mondta amaz, és bólintott. – Egészen kiváló! Majdnem elhittem. Majdnem, hangsúlyozom. Majdnem. Most viszont elég legyen a vigyorgásból! Talán vak vagyok, de még így is érzem az önelégült vigyorodat.

– Nem is vigyorgok – felelte Jacques, arcán szétterülő mosollyal.

– Na, elég legyen most már, Jacques! Ne sértegess itt az új vendégünk előtt. Érzem rajtad a vigyort. Lehet, hogy jó vagy megtévesztésben, de azért nem elég jó. Most pedig – sakkozzunk! Stanley, feltételezem, hogy tudsz sakkozni.

Stanley némán bólintott, majd eszébe jutott, hogy Waldman ezt nem látja. Nyelt egyet, és azt mondta:

– Igen, uram. Mármint olvastam a szabályairól meg bizonyos technikákról, de nekem… nekem sosem volt kivel játszanom.

– Abszurdum! Micsoda abszurdum! Gyere, megmutatjuk, hogyan kell.

Rutinos gyorsasággal előkerültek a sakktáblák és a figurák a szekrények és fiókok mélyéről. A könyvespolcokról és a padok alól is felbukkant néhány. Mielőtt Stanley feleszmélhetett volna, már hét táblát felállítottak – három-három Jacques és Raph, egy pedig maga előtt volt.

– Minden hónap első és harmadik szerdáján sakkozunk. Ha sakkot adsz, akkor legközelebb két táblát kapsz, majd ha megint, akkor hármat.

– És mi van, ha győzök?

– Hah! – rikkantotta. – Győzni? Engem senki sem győz le.

Úgyhogy játszottak. Jacques és Raph egyszerre három táblán, két kör között a táblákat tanulmányozva, papírra jegyzetelve a gondolataikat és ötleteiket. Minden egyes lépésnél hangosan kimondták, hogyan lépnek Waldman ellen: „bástya a király bástyájának ötödik mezőjére”, vagy „gyalog a királynő hatodik mezőjére”, úgyhogy Stanley is így tett, gyorsan megjegyezve a kifejezéseket. Waldmannak a vaksága ellenére nem volt szüksége semmi egyébre, hogy észben tartsa mind a hét játékot. Nem tanulmányozta a táblákat. Nem várt. Amint az egyik fiú lépett, rögtön felelt is rá egy lépéssel.

– Huszár a királynő futójának harmadik mezőjére! Hah! Ezt védd ki!

Mind a hetet megnyerte. A Stanley ellenit hat lépésben.

Mielőtt átgondolhatta volna, már mindennap itt volt iskola után. Ők négyen aztán mindenfélével játszottak – ostáblával, malommal és góval –, de mindig is a sakk maradt Waldman kedvence. Jacques sumákolt, támadott és cselezett, hogy kimenekítse magát a szorult helyzetekből. Raph ügyetlenül bánt a bábukkal, de néha olyan zseniális lépéseket tett, hogy Stanley is megállt, és csak bámult. Waldman pedig egészen örömét lelte abban, hogy elpáholta a fiúkat, hajszolta őket, kihívást intézett minden mozdulatukra. Utána mindig beszélgettek: Waldman könyveket ajánlott, amiket Stanley aztán éjszakába nyúlóan olvasott, majd másnap visszahozta őket, hogy egy játszma carrom vagy Camelot közben megvitathassák. Waldman kérdezgette őket, tesztelte is a tudásukat, az egész mégsem tanulásnak érződött, hanem csak magának az életnek.

Órái alatt Stanley továbbra is a háttérbe húzódott, de míg korábban úgy érezte, láthatatlanná válik, és lassan beleolvad a falakat borító tapétába, most szinte izzott az új ötletektől és elképzelésektől, amiket megismert – Bachtól Braque-ig, Miltontól Bakunyinig.

És most, életében először, Stanley megértette, milyen az, ha az embernek otthona van: megélte a biztonságot, a melegséget, a szabadságot. Elmerengett, vajon ilyen lehet-e, ha valakinek van apja, és ha igen, akkor az talán mégsem olyan rettenetes dolog.

Egy kora decemberi estén, amikor épp elkezdett hullani a hó és egyre halványultak a fények, Stanley feltette a kérdést, ami azóta a fejében motoszkált, hogy először belépett Waldman osztálytermébe.

– Hogy csinálja?

– Hm? – kérdezte Waldman, aki épp Raph sakktáblája fölé hajolt, miközben a fiú a következő lépését mérlegelte. – Micsodát?

– Hogy minden egyes lépésre és bábura emlékszik minden játékban, amit játszunk. Hogy minden tényre és eszmére emlékszik.

– Hah! – Waldman felegyenesedett. – Ez kutyafüle! Vannak, akik képesek megjegyezni a pi hetvenezer számjegyét. Vannak, akik egész Shakespeare-műveket tudnak fejből idézni, vagy épp a Bibliát, erőlködés nélkül. Szilárd meggyőződésem, hogy az emberi memória végtelenül nagy. Végtelenül! Irdatlan, az emberek többsége viszont csak a felszínt kapargatja. Minden leírt szót képes lennél megjegyezni, csak tudnod kellene, hogyan csináld.

Stanley felpillantott a táblájáról, és valami oknál fogva a szavak, amik hónapokkal ezelőtt vésődtek belé, most a felszínre törtek.

Ez történik a silány vérből valókkal… Képtelenség minőségit előállítani belőle.

Keze szorosan markolta a pad deszkáit.

– Meg tudna tanítani rá?

– Ó, fiam – rázta a fejét Waldman színpadiasan. – Mégis mit hittél, mit csinálunk mi itt egész idő alatt?

3

273-AS SZÁMÚ JEGYZŐKÖNYV: Margaret Webb

KELT: 2021. augusztus 11.

10 óra, 4 perc és 53 másodperc van hátra a feloldódásig

Elhagytuk a házat?

Igen. Látom, már nem mondod többé otthonnak. Helyes – lassan belejössz a helyi nyelvjárásba.

Még mindig veled vagyok?

Várj csak! Meg kell kérdeznem. Ott voltál velem; átélted. Akkor miért kell mindezt elmondanom neked? Elfelejtetted?

Nem. Mindenre emlékszem. De a te nézőpontod számít. Csak ez számít. Nem én vagyok a fontos.

Ez meg mit jelentsen?

Bonyolult, és most nincs időnk ezzel foglalkozni. Stanley továbbra sincs biztonságban, és már csak pár óránk van az újraindításig. Most csak az a fontos, hogy elmondj nekem mindent, amit csak tudsz, minden egyes részletet és gondolatot. Talán láttál valamit, amit én nem.

Oké, oké. Ahogy akarod, Matt Helm. Ó, istenem, talán azt sem tudod, miről beszélek. A legrosszabb dolog az öregedésben, hogy akik értenék, mire utalsz, már mind vagy halottak, vagy bolondok.

De azt tudom, ki az a Dean Martin. Számít ez most?

Aligha.

Hová megyünk?

A kocsidban ülünk, de nem tudom, hová tartunk. Azt hiszem, magával ragadott a pillanat: egy idegen ember lépett be a házamba, különös történeteket mesélt emlékezetvesztésről és az idősek otthonával kapcsolatos összeesküvésről, és hirtelen ott találom magam a kocsijában, ahogy épp valahová megyünk.

Hogy érzed magad?

Félek, hogy mindaz igaz, amit elmondtál nekem. Tőled is félek. Egyenesen előrenézel, a kezed a kormányon, tíz és kettő óránál, a tekinteted rendíthetetlenül az úton tartod. A nap fénye megvilágítja az arcodat, és egy pillanatig a bőröd majdnem túl simának tűnik – mint a márvány vagy az alabástrom.

– Már jó ideje nem vitt el senki randira – mondom. Nem tudom, miért. Talán mert nem akarom kimondani a felszín alatt kavargó gondolatokat. Mert ha arról beszélnénk, amire készülünk, nevetségesnek hangzana hangosan kimondva. – Hová megyünk?

– Ma Isabella van a recepción. Új még, szóval talán még nem találkozott veled ezelőtt, de a rendszerben attól még benne lesz.

– Hű – rázom a fejem. Ujjaim ráfeszülnek az ülés oldalára, a bütykeim elfehérednek. Kipréselek magamból egy kacajt. – Szóval ennyit az előjátékról: azonnal bele a közepébe.

Ahogy balra kanyarodsz, a kezed könnyed mozdulattal forgatja el a kormányt, gépiesen. A fejedet el sem fordítod.

– Eleinte semmi okuk nem lesz gyanakodni. Azt kell mondanod, hogy kihoznád Stanley-t, hogy sétáljanak egyet a környéken. Lehet, hogy nem fognak örülni neki, de ha lobbanékonyan viselkedsz, akkor hagyni fogják. Ők csak alkalmazottak, ezt vésd az eszedbe. Nem tudják, mi megy a háttérben.

– Miért, mi megy a háttérben?

Hosszas csönd áll be közénk, és alig értem a miértjét, annyira összetett ez az egész.

– Szeretnéd, ha őszinte lennék veled, Maggie? – A szavakat az út felé intézed, és olyan érzés tör rám, mintha nem is lennék ott az autóban. Egyedül ülsz odabent, én pedig valahol kint vagyok, és egy térfigyelő kamera felvételén nézlek egy tárgyalóteremben.

Szóra nyitom a szám, majd becsukom, mert megrettenek attól, amit mondanék. Akaratom ellenére – annak ellenére, hogy a szívem dörömböl a mellkasomban, és egész testemet elönti a forróság, miközben elfehérednek az ujjaim az üléshuzatot markolva – azt mondom:

– Igen, Hassan. Azt hiszem, kurvára szeretném, ha őszinte volnál velem.

Szinte nem is reagálsz, de van ott egy villanás. Mintha csak rajtakapnék egy szobrot, ahogy pislant egyet.

– A Sunrise dolgozói szigorú utasításokat követve tartják a szemüket Stanley-n. Mindig tudniuk kell, épp hol van, de azt nem tudják, miért. Ezt az információt nem osztják meg velük, legalábbis a hétköznapi ápolókkal és gondozókkal nem. Egy idő után közömbösekké válnak. Ő is csak egy ápolt lesz a sok közül. Ez a lezserség az egyetlen lehetőségünk, na meg az, hogy senki sem tudja igazán abban az épületben, hogy Stanley valójában mennyire fontos. De csak egy esélyed van: ha elhibázod, rájönnek, és akkor mindennek vége.

Erőt veszek magamon, hogy ne meredjek rád döbbenten. Valamikor a kis előadásod közepette még arra is jutott időd, hogy egy újabb cigarettára gyújts, majd a szádba vedd. Nem tudom, hogy nem vettem észre. Egy részem, valahol belül, összerándul. Már vagy ötven éve leszoktam a dohányzásról, de a sóvárgás sosem szűnt meg teljesen, és most még erősebben érzem, mint valaha.

Azt akarom kérdezni: hogy érted, hogy akkor mindennek vége? Mégis, mi a fenébe rángatsz bele engem?

Helyette viszont azt kérdezem:

– Miért olyan fontos Stanley?

– Épp ezt próbáljuk kideríteni – feleled. A cigaretta füstje lassan tekereg a szádból, kígyózik körülöttünk, majd én is belélegzem.

Lehúzódsz a kocsival. Balra pillantok, és látom, hogy épp a Sunrise előtt vagyunk, az út túloldalán parkolunk az autóval.

– Idekint fogok várni, ahol nem vehetnek észre. Nagyon fontos, hogy a személyzet ne lásson meg engem. Amikor sétálni indultok a környéken, lesz majd egy figyelemelterelés. Kellemetlen lesz és sajnálatos, de ezek az emberek veszélyesek. De légy nyugodt, Stanley-nek nem esik majd bántódása. Amikor ez megtörténik, ne vesztegesd az időt! Tudni fogod, ha megtörténik. Told ki a főkapun, ki az utcára.

Már szállnék is ki a kocsiból, nyitom az ajtót. Nem tudom, hogy azért-e, mert ennyire túl akarok már lenni rajta, vagy mert nem akarok egy pillanattal sem több időt az autóban, veled tölteni. Ahogy a lábam eléri a járdát, utánam szólsz:

– Maggie?

Visszafordulok.

Rám villantasz egy megnyerő mosolyt.

– Ha bárki az utadba áll, ne kíméld!

És valahogy, még ha lehetetlen is, a megkönnyebbülés hulláma száguld végig rajtam, mintha már csináltuk volna ezt korábban is – te meg én –, mintha régi barátok volnánk, akik egy újabb nagy dobásra készülnek, ahogy megtettük már gyerekként is.

Állok a Sunrise előtt, és úgy érzem, már vagy százezerszer jártam odabent, az épületben. Békésen terül el az út mentén; nem fenyegető, nem hívogató, csak úgy van. A táj része.

A napfény megcsillan a kerti tavon, a tó két partján egy-egy fa az ég felé mered. A fű még mindig harmatos; halkan susog a szellő. Egy pillanatra meghallom a saját szívverésem, és mély, átható magány telepszik rám.

– A fenébe – motyogom.

Balra tőlem egy férfi rám pillant, a homlokát ráncolja, majd továbbáll. Tudod, ez mit jelent?

Mit jelent?

Hogy egy házsártos öregasszony magában beszél az út szélén. Ez vagyok én. Ezzé váltam. És fogalmam sincs, mikor történhetett.

Leah mindig kinevetett ezért, amikor látogatóba jött, és azzal meg is békéltem. Kinevetett, ha elfelejtettem bekapcsolni a főzőlapot a vacsorafőzéshez, vagy ha a teáskannát betettem a hűtőbe, és arra gondoltam, ha ilyen az öregség, hát, azzal meg tudok békélni. De amikor már nincs senki, aki nevessen veled, többé nem tűnik olyan viccesnek.

Amikor utoljára felvette a telefont, épp Portugáliában volt, Lisszabonban, azt hiszem, egy bárban dolgozott, de pontosabbat nem mondott. Már vagy egy hete nem válaszolt az üzeneteimre, és csak tudni akartam, hogy jól van-e.

– Mit akarsz? – kérdezte, amikor felvette a telefont. Ennyi jutott: semmi „szia, anyu”, semmi „hogy vagy?”.

– Minden rendben, drágám? – kérdeztem vissza. – Régóta nem hallottam felőled.

– Mégis, hogy képzeled? Vagy talán azért hívsz, hogy bocsánatot kérj? Mert arra aztán nem vagyok kíváncsi!

Tisztán emlékszem a szavaira, mert még sosem éreztem magam ennyire zavarodottnak. Amikor legutóbb találkoztunk, átjött egy teára. Délután pogácsát sütöttünk, és ott aludt. Reggel, mielőtt hazafelé indulva beugrott volna meglátogatni Stanley-t, megölelt.

– Miért kérjek bocsánatot? Leah, mi folyik itt?

– Ne is próbáld kijátszani nálam a bolondöregasszony-kártyát! – csattant fel. Még így, több száz mérföldnyi távolságból is szinte belehasított a fülembe hangjának metsző gúnyossága. – Azután főleg ne, amit mondtál. Amit tettél. Örülhetsz, hogy egyáltalán fölvettem a telefont. Legközelebb nem teszem. Nem akarod, hogy az életed része legyek? Hát jó! Akkor ne hívogass!

Akkor még nem tudhattam, de az ezt követő sípolás már akkor a tudtomra próbálta adni, hogy ez volt az utolsó alkalom, hogy beszéltünk. Azóta két év eltelt, de még mindig nem adtam fel, hogy rájöjjek, mi történt. Vajon azért, mert Stanley-t otthonba adtam? De hát járt már nálam azóta. Mellettem állt. Ő is ott volt velem, Hugóval együtt – aki Stanley egyik legrégebbi barátja, egyben Leah keresztapja –, amikor beköltöztettük.

Néha az éjszaka közepén felriadok, várva, hogy majd beszalad hozzánk az ágyba, ahogy gyerekként is tette, amikor megijedt valami éjszakai rémségtől. Félálomban arrébb húzom a takarót, hogy bemászhasson alá, de csak egy hideg fuvallat hatol be, én pedig ott maradok egy zavaros, ki nem mondott kérdéssel az ajkamon.

Néha úgy érzem, nekem már csak ez maradt a lányom helyett – hideg üresség és megválaszolatlan kérdések.

Azt sem tudom, hol lakik, van-e barátja, vagy hogy boldog-e.

Az is lehet, hogy már megházasodott.

Úgyhogy maradtam annál az egy dolognál, amit tehettem: továbbléptem.

Amikor az emberek elképzelik a magányt, általában az elszigetelődésre és arra a klausztrofób érzésre gondolnak, ahogy valaki összegömbölyödve fekszik egy sötét szobában az ágyában, és mozdulni is képtelen. De a valódi magány az ismétlődésben rejlik: minden egyes nap ugyanazokat a köröket róni, miközben nem történik semmi, és nem is számíthat az ember másra.

Ironikus, tényleg. Amikor fiatal voltam, bármit megtettem, hogy elejét vegyem a magánynak. Ittam. Buliztam. Az a rengeteg enyelgés, amit nem kellett volna, és amiktől aztán csak üresnek és bizonytalannak éreztem magam, mégis újabbra és újabbra vágytam! Míg Stanley-t meg nem ismertem, rá sem jöttem, hogy a magányt nem győzhetem le azzal, ha folyton menekülök előle, vagy úgy, hogy elnyomom valamivel. Az embernek szemtől szembe kell állnia vele, vagy találnia kell valakit, aki megteszi ezt vele.

Most meg? Hiába a csodálatos élet, amit együtt felépítettünk, akkor érzem magam a legmagányosabbnak, ha meglátogatom Stanley-t.

Mármint, amíg meg nem jelentél. Míg be nem sétáltál hozzám, és fel nem forgattál mindent. Magam sem tudom, hogy örülök-e neki, vagy sem, hogy megtetted. Nem tudom, hogy kellene éreznem irántad. De valami nincs rendben veled – ebben egészen biztos vagyok.

Eltérsz a lényegtől, és ez most nem segít. Én teljesen rendben vagyok.

Semmi sincs rendben ezzel az egésszel. Az isten szerelmére, infúzióra vagyok kötve egy elhagyatott úszómedencében! Azt sem tudom, hogy kerültem ide, vagy hogy mi a fenét csinálok. Ez az egész olyan, mint egy rémálom, mint egy lidércnyomás. Olyan, mintha nem a valóság lenne.

Ez a valóság. Itt vagyok, veled szemközt. Rögzítem, amit mondasz, mert fontos. Szóval, átmész az úton – és aztán?

Én… Átvágok a pázsiton, és odalépek a bejárathoz. Afféle puccos, új arcfelismerő kamerát helyeztek oda, az rám villan, és közli velem, hogy hozzátartozóként vagyok nyilvántartva. Az ajtók szétnyílnak. Zene szól: egy zongora vidám hangjai csendülnek fel a háttérben. Tágas helyiség, nyitott fogadóterem kis konyhával az egyik oldalán – azokkal az elektromos kávégépekkel, amiket a magamfajta vén satrafák nem tudnak normálisan használni –, meg egy sor karosszék a jobb oldalon. Néhány bentlakó görnyed rajtuk, üveges tekintetük a televízióra szegeződik, amiben épp egy szitkom ismétlése megy, amit felismerek, de a címére nem emlékszem.

Ott áll egy valódi zongora is, persze, a főlépcső aljánál, de soha senki nem nyúl hozzá. A klimpírozás a hangszórókból árad.

Az egész hely művi levendulaszagban úszik, abban a kémiailag előállított fajtában. Ócska utánzat, de arra épp jó, hogy elfedje a húgy és a takarítószerek szagát, szóval így is hálás lehetek érte, hogy legalább ez van.

– Margaret – csiripeli a pultnál álló gondozó, és széles mosoly terül el az arcán. – De örülök, hogy újra látom!

Még sosem láttam ezt a nőt azelőtt. Általában idegesített, hogy az új gondozók is azt tettetik, hogy névről ismernek engem, miközben csak az ajtónál lévő kamera közvetítette rólam az összes információt a monitorukra. Rájöttem azonban, hogy egyáltalán nem tettetésnek szánják; már senki sem próbál meg név szerint emlékezni senkire. Miért is tennék, ha az információ eleve mindig elérhető? A valódi közös élményeket felváltotta a könnyedén színlelt valódiság. Nincs ezzel önmagában semmi gond. A társadalom változik, ahogy a formaságok is. De borzasztóan öregnek érzem magam tőle.