Szerhij Zsadan

Mezopotámia

– részlet –

Fordította
Körner Gábor

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Сергій Жадан: Месопотамія. Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», Харків, 2014.

This book has been published with the support of the Translate Ukraine Translation Support Program.
A kiadás a Translate Ukraine Fordítástámogatási Program segítségével valósult meg.

The original Ukrainian edition was first published by Klub simejnoho dozvillja, Kharkiv in 2014
© Serhij Zhadan 2014
© Suhrkamp Verlag Berlin 2015
All rights reserved by and controlled through Suhrkamp Verlag Berlin.
Hungarian translation © Körner Gábor, 2025

Senki sem tudja, honnan jöttek, és miért telepedtek le ezek mellett a folyók mellett. Horgászszenvedélyük és navigációs ismereteik azonban arra utalnak, hogy vízi úton, a medrekben felfelé hajózva érkeztek. Nyelvük minden jel szerint kiválóan alkalmas volt éneklésre és káromkodásra. Asszonyaik gyengédek és engedetlenek voltak. Ezek a nők bátor gyerekeket szültek, és komoly problémákat okoztak.

A sumérok igaz története, 1. kötet

Első rész:
Történetek
és életutak

Marat

A Marat halála óta eltelt negyven nap alatt a városba beköszöntött a tavasz. S szinte el is múlt. A megemlékezés napján, a nagyhét utáni első kedden temették el; a dombokat most zöld, perzselő fű nőtte be: közelgett a nyár. A negyven nap alatt sikerült elfelejtenünk mindent, és megnyugodnunk. Most viszont Marat szülei telefonáltak, és emlékeztettek minket. Tényleg, gondoltam magamban, csak negyven napja. A holtak nem követelnek semmit, az élők értenek hozzá, hogyan stresszeljenek minket.

Pár barátja és szomszédja temette el. Legtöbb ismerőse – egy rakás ismerőse volt a városban – el sem hitte, hogy tényleg az ő temetésére hívják. Később persze elnézést kértek, kimentek a temetőbe, keresték a sírkövet. Esős volt az április, kóbor kutyák futottak díszkíséretként a koporsószállító kisbusz után, néha nekiugrottak a temetkezési Volkswagen fekete kerekeinek, nem akarták elengedni Maratot a holtak birodalmába. Ünnepi tömeg járta a temetőt, felmásztak a dombokra, ahol alacsonyan lebegtek a fejük fölött a felhők, leereszkedtek az esőáztatta völgybe, ünnepeltek, ahogy tudtak, esővízzel keverve az alkoholt. Mi voltunk nagyjából az egyetlenek, akik halottal érkeztünk a temetőbe, és elég természetellenesen néztünk ki – mintha a saját pianínónkkal jöttünk volna a hangszerboltba. A húsvét összekavart mindent, s kissé oda nem illővé tette a gyászunkat. Senki sem hal meg húsvétkor. A normális emberek, épp ellenkezőleg, ilyenkor szoktak kikelni a sírból.

Marat halála olyan volt, mint az élete – logikátlan, és csupa rejtély. Szombatról vasárnapra virradó éjszaka történt. Marat nem ment templomba, mivel muszlimnak, méghozzá ateista muszlimnak vallotta magát, hanem az éjszaka közepén leugrott cigiért a kioszkba. Házi papucsban és egy bankjeggyel a markában. Ott lőtték le. Senki nem látott semmit, mindenki templomban volt. Az éjszakás eladónő azt mondta, nem hallott semmit, bár mintha énekelt volna valaki, és motorok bőgése hallatszott, de nem biztos benne, viszont adott esetben felismerné a hangokat; azt azonban nem tudja pontosan megmondani, hogy férfi vagy női hangok voltak. A Zsiguli rendszámát azért sikerült felírnia, de kiderült, a Zsiguli már két éve parkol az egyetemi klinika mellett, az út szélén, és az utcaseprők üres üvegeket és szemetesben talált kartonpapírt tárolnak benne. Na tessék, mondtuk egymásnak, jönnek vissza a kilencvenes évek, ki lesz a következő?

Az is érthetetlen volt, hogy miért lőtték le. Marat nem vitt üzletet, nem volt dolga a hatóságokkal, nem voltak ellenségei – oké, néhány haverját nem ismerte meg az utcán, de ez talán ok a lövöldözésre? Már vagy tíz éve nem lövöldöztek az utcán, legfeljebb a pénzbehajtók, de az lényegében nem számít: hány pénzbehajtó van az ismerőseitek között? Csak találgathattuk, mi történt valójában.

Negyven nap telt el, az idő haladt előre, a folyók ezalatt kiáradtak, és visszatértek a medrükbe. Meleg napokra virradtunk. Nem akartam elmenni, el is határoztam, hogy felhívom őket, szabadkozom, kimentem magam. Aztán arra gondoltam: nem mindegy? Úgyis egész este erre fogok gondolni, akkor már jobb, ha a barátaim, szeretteim, hozzátartozóim között vagyok. Okosabb, ha biztos helyen veszíted el a fejed. Kiléptem a házból, elhaladtam a sulim mellett, megálltam a kioszkoknál, sokáig válogattam a cigik között, de aztán nem vettem, talán mégis vissza kéne menni, gondoltam magamban, mentem tovább. Az egyetem épületei mellett leügettem a meredek lejtőn, és már Marat utcájában lassítottam. Csend volt. A ház előtt, a délutáni árnyékban álmos kutyatestek melegedtek. Megérezték a jelenlétemet, a vezér felemelte a fejét, sötét, figyelmes tekintete végigsiklott rajtam, lehajtotta a fejét az aszfaltra, fáradtan behunyta a szemét. Nem történt semmi. Nem változott semmi.

Marat csak pár sarokra lakott, közelebb a folyóhoz. Három perc gyalog. Itt általában egy köpésre volt minden: szülészet, óvoda, zeneiskola, toborzóiroda, bolt, gyógyszertár, kórház, temető. Leélhetted az életed anélkül, hogy elmentél volna a legközelebbi metróállomásig. Pontosan ezt tettük. A folyó fölött lebegő, régi házakban laktunk, átépített, leválasztott lakásokban nőttünk fel, reggel kirohantunk a nyirkos lépcsőházakból, este hazamentünk a reménytelenül lyukas tetők alá, amiket képtelenség volt rendesen befoldozni. Fentről beláttuk az egész várost, az udvarokon éreztük, alattunk fekszenek a kövek, amikre minden épült. Nyáron felforrósodtak – melegünk lett, télen átfagytak – megfáztunk.

Az udvaruk a tüdőgondozóra nézett, mellette kis út vitt le a régi raktárakhoz. Az egyik oldalon, lent, a háztetőkön túl a rakpart és a híd, fekete gyárépületek, új építésű házak, meg az áthatolhatatlan harkivi családi házas övezet. A másikon, fent a belváros utcái, templomok, boltok. Beléptem a kapualjba, és megéreztem mindazt, amivel annyi évig együtt éltem: por, agyag és homok, amin még a gyom se tudott áttörni. Az udvar téglatörmelékkel és kővel volt burkolva – Marat az elmúlt években azzal fenyegetőzött, hogy leaszfaltozza az egészet, de valami megakadályozta ebben, így minden maradt a régiben: két ódon, forradalom előtti, egyemeletes ház, mindkettő félig üres és régóta felújítatlan, az udvar közepén virágágyások és előkertek, mögöttük almafák és a már a szomszéd udvarra néző épület fekete téglafala. A család asztalokat és székeket cipelt ki a lakásból, a szomszédok, biztos, ami biztos, saját sámlival érkeztek, hogy legyen helyük. Az asztalok fölött almafák világítottak, fehér virágaik a salátába hullottak, ízesítették és kesernyéssé tették.

Köszöntem. Válaszul biccentettek; az egyik szomszédasszony kihúzott az asztal alól egy plusz sámlit, én pedig bepréselődtem két meleg, májusi asszonytest közé. Valaki rögtön bőséggel rakott valamit a tányéromra, valaki töltött. Körülnéztem, sorra szemügyre vettem és azonosítottam az embereket. Mind itt voltak a srácok: velem szemben az ősz, kurtára nyírt hajú Benya ült, biztatóan biccentett, majd visszafordult a többiekhez, és folytatta a társalgást. Amennyire értettem, az időjárásról beszéltek. Semleges téma, miért is ne. Legalább nem fog bőgni senki. Kosztik az asztal túlsó végén ült, messziről intett, nem nézett fel a tányérból. Az almavirág szirmai fehér ingére hullottak, feloldódtak benne, mint a hó a téli folyóban. Az oldalának támaszkodott a vékony kis szomszédasszony, aki Marat fölött lakott, s akit Kosztik vaskos csípőjével most szabályosan lenyomott a székről. Sam távolabb, a fák alatt állt Rusztammal, Marat öccsével együtt. Az idegesen járkált fel-alá a téglatörmeléken a gumipapucsában és az új melegítőjében, telefonált, néha kérdezett valamit Samtől. Sam is melegítőben volt; úgy néztek ki az almafák alatt, mint két maratoni futó, akik letértek az útvonalról, és most hívják a verseny szervezőit, hogy megkérdezzék, merre fussanak tovább. A szomszédasszonyok vitték a szót; olyan volt az egész, mintha mindjárt bekapcsolnák a zenét, és kezdődne a diszkó. Időnként mindenki próbálta az asztalhoz hívni Rusztamot, de az nyersen legyintett: akadjatok le rólam, pravoszlávok, és mondta tovább szenvedélyesen és dühösen, Sam pedig bólogatott, láthatólag mindenben támogatta… … …

Második rész:
Pontosítások
és általánosítások

Még semmi sincs. Sötétzöld éjjel,

minden csendnek megvan a súlya.

Ő tudva, évszázadokba telik,

amíg az első dolog megjelenik,

a nő nevét bátran kimondja.

Az éjszaka ablakát kitárja,

füleli minden kis zaját,

valamire még mindig várva,

s a semmi súlyos, lomha vászna

kezébe adja most magát.

S mindaz, ami előttük van –

jéghegyek, golf-áramlatok,

mozgásban lévő levegőszférák,

éneklő cetek, üvöltő kimérák,

felbukkanó színek, illatok,

tavak jégburka, madarak füttye,

gyomok gyökere, tavaszi fa lombja,

a szén és az érc feszült remegése,

kezes állatok suttogása, bőgése,

kereskedővárosok olthatatlan szomja,

a tűz, mely felperzsel hajókat,

a halál, beleszőve lobogók vásznába,

kihunyt csillagok, lebegve körben,

csendes halottak a nyári földben,

erek üledékeiben bugyogó vérláva:

jön minden, aminek jönnie kell,

s a múlt dolgai semmibe vesznek,

fizetségül az előttük megnyíló világokért,

egy hang sötét árnyalatáért

s melegéért egy leheletnek.

S tudván tudva, mi vár rájuk,

a nő nevét mégis kimondja,

mássalhangzókat hangzókkal összerántva,

míg könnyű szőnyegként terül alája

a gyengédség alkonyi hótakarója,

a szerelem smaragdzöld árja.

✴ ✴ ✴

Maratot álmában érte a halál.

Tavasszal, március derekán.

Amikor olvad a hó,

és elhagyja medrét az összes folyó,

ahogy egy kemény tél után a gyerekek

a házakból kisereglenek.

Marat a Szpartakban bokszolt.

Gyakorlott, kőkemény technikája volt,

meg kisportolt teste, komoly képpel járt,

váltósúlyban nem láttál nagyobb királyt,

vitte a tempót,

a bal lábán meg egy Fidel-tetkót.

Ágya köré gyűltek, hozták az imámot:

„A Próféta”, mondta, „nem ismerte a szomorúságot.

A Próféta tudta: a rossz felfalja a rosszat.

Mindig is ez volt. Mindig van holnap.

Maratnak is lesz mondania

a vétkeiről egyet s mást,

az olyanoknak, mint ő, találta ki a Próféta

a tüdőgyulladást.”

Marat anyja szótlanul állt ott.

Marat öccse hallgatta a keserű imádságot.

S amikor az imám a kezét

vékony vállára rakta,

és azt mondta:

„Minden, ami eltűnik, felkel egyszer újra”,

„Nem tűnik el semmi”, kereste öccse a szavakat,

„Elviszem a fogvédőt, amivel bunyózott Marat.

Tudom, miért halt meg”, magyarázott.

„Minden reggel a kiméráival csatázott.

Mindennap véresre lett verve az ökle.

Minden este érezte,

ahogy a csillagok kialszanak fölötte.

Csak a legbátrabbak tudják átlépni ezt a határt.

Tudja, miről beszélek, aki a meccsein járt.

Hogyan tűnhet el valami, ami van?

Mit kezd ővele, akitől minden fogan?

Csak a félelem, az tűnhet el.

A többi megmarad – bennünk leszel,

testvéreidben, kik összetört szívvel

kitartanak híven.”

Azzal odébb lépett. Megrázta bátyja halála,

egy évvel volt fiatalabb nála.

Marat a főnök, úgy vette.

Mindenhová követte.

Most hallgatott, a könnyeivel küszködve állt,

nyilván szégyellte előttünk magát.

Amikor a holttestet kivitték, a hó egyből

hullani kezdett a sötét egekből.

Az imám úgy ment elöl, mint egy kísértet.

Kora tavasz a temetőben – nem egy élmény, érted.

A nők sírni kezdtek, a férfiaknak összeszorult az öklük,

érezték, ahogy a csillagok kialszanak fölöttük.

Tartalom

Első rész:
Történetek és életutak

Marat

Rómeó

Ivan

Mario

Jura

Foma

Matvij

Bob

Luka

Második rész:
Pontosítások és általánosítások

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Kontrollszerkesztő Mihályi Zsuzsa
Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Hradeczky Moni
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 626 5

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL