© Köves Gábor, 2026

© Athenaeum Kiadó, 2026

A szerző köszönetet mond Tegyi Tímeának

a szöveg első gondozásáért.

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 659 0

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Mészáros Blanka

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Valentin Kristóf

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

„Vad, viharos éjszaka dühöngött Skócia nyugati partjai fölött. Ezen történetünk szempontjából ugyan ennek különösebb jelentősége nincsen, miután történetünk nem Skócia nyugati partjain játszódik, hanem New York keleti partjain. De azért ott is elég rossz idő volt.”

– Stephen Leacock: Gertrud, a nevelőnő,
apró átköltéssel.
Fordította, majdnem az egészet: Karinthy Frigyes

„This is the West, sir. When the legend becomes fact, print the legend.”

– John Ford: Aki megölte Liberty Valance-t

Idekint

Hát, nem mondanám, hogy jól mennek a dolgok.

Már két hónapja egyedül üldögélek a Kresz Géza utcai szobában. Az irodámban. Rózsikát is menesztettem. Az öreg hölgynek már fél éve nem volt semmi dolga. Kötögetett és sóhajtozott, sóhajtozott és kötögetett, és ha épp egyiket sem tette, legtöbbször keresett valamit, amit leporolhatott. Rózsika kényszeres portörlő volt, és a titkárnőm. Talán helyesebb, ha úgy mondom, az asszisztensem.

Nem volt szívem elküldeni. Azóta nekem dolgozott, hogy kiszögeltem az ajtóra az aranyszínű táblát: Detektívügynökség. Az arany megkopott, a felirat nagyzoló volt. Az ügynökség én voltam. Jobban mondva, hárman voltunk: Rózsika, én és egy szobanövény. Kell egy kis nagyzolás, még ebben a diszkrécióra oly sokat adó ágazatban is. A nagy semmittevésben elvégeztem nemrég egy online marketingtanfolyamot, ott is ezt mondták. Más lényegeset nem mondtak.

Tudtam, hogy Rózsikának mennie kell. Míg naphosszat malmoztam, ő már a második mellénybe kezdett bele. Talán profilt kéne váltanunk. Egy jól menő kötöde, megfontolandó ötlet! Gyorsan elhessegettem. Nem, nem fogok kötni. Legfőbb elfoglaltságom az volt, hogy megtervezzem az aznapi ebédemet. Ez volt a hétfő fénypontja. És a keddé, a szerdáé meg a többi napé. Egy ínyenc alaposságával tekintettem át a lehetőségeimet. Gyrost ettem sült krumplival, vagy gyrost sült krumpli nélkül. Ide lyukadtam ki majdnem mindig. „Minden mehet?” „Minden.” Messziről megismertek a környékbeli gyrososok. Mindenes voltam, már jó ideje nem is kérdeztek rá.

Lassan telt az idő a gyrosok között. Újabb és újabb határidőket adtam magamnak: még egy mellény csak belefér! Húztam az időt, hátha beesik valami. Nem esett be. Nem lehetett tovább halogatni a búcsút. Nem volt hosszú, ám annál fájdalmasabb. Rózsika mélyet sóhajtott, búcsúzóul anyai puszit nyomott gondterhelt homlokomra, és egy félkész pulóverrel, amelyet mellénynek néztem eddig, kisétált az ajtón. Rajta a felirat: Detektívügynökség. Egy porszem sem volt az aranykorán rég túlesett táblán.

Rózsika talán már a konkurenciánál kötöget, vagy ami még rosszabb, szorgosan tesz-vesz és lelkiismeretesen ügyintéz. Lefogadom, hogy a konkurenciának jobban megy. Elkeserítő gondolat, de nagyon is valószínű. A Pannónia utcai Vörös és Társa nemrég terjeszkedett, az irodájukkal szomszédos lakást is megvette, Horváth úr pedig, a környék rangidős magánnyomozója, aki talán már akkor is a Hegedűs Gyula utcában lakott, amikor Gyula a Vígszínházban játszott, szóval, az öreg Horváth nemrég hosszabb nyaralást tett valami távoli és egzotikus szigeteken. Biztos csak engem sújt az újlipótvárosi hekusátok, biztos csak hozzám nem csönget be senki.

Leverten üldögéltem az íróasztalom mögött, a Csanády utcára néző szobában. Régen gyerekszoba volt. Szemben, a fal mellett a húgom ágya állt, rá merőlegesen az enyém. Ebben az otthonos derékszögben nőttünk bele a kamaszkorba. Útjaink ekkor elváltak. A húgomat hátrahagyva kivándoroltam a konyha melletti kisszobába. Cselédszobaként emlegették, ami furcsán hangzott, egyetlen cselédet sem láttam errefelé. Ha arra utaltak ezzel, hogy olykor el kéne mosogatnom, nagyvonalúan elengedtem az üzenetet a fülem mellett. A nagyvonalúság velem született tulajdonság. Ennek is köszönhető, hogy a tágas helyiség, ami az irodám lett, gyerekszoba korában úgy festett, mint azok a klasszikus festmények, amelyek háború sújtotta tájakat ábrázolnak. Amerre csak a szem ellátott, elhullt tárgyak borították, a belépőnek levetett ruhákon és hirtelen megunt játékokon kellett átgázolni, de voltak gyorsabban bomló objektumok is. A rendetlenség rétegei alól néha kóbor tízóraik, a penész kékes árnyalataiban játszó szendvicsmaradványok kerültek a felszínre. A kor bútordivatja különösen kedvezett a szülői kezek által megkent kenyerek elrejtésének és megrohasztásnak: aki üreget tervezett a szocializmus népszerű műanyag konyhaszékébe, a homokóra alakú, narancssárga ülőalkalmatosságba, valószínűleg nem élt soha kisgyerekes háztartásban. Jó pár évtizede már nem zoknik és legódarabkák borították a padlót, bár mostanában egyre többször ábrándoztam a legózásról. Még ez is hasznosabb időtöltésnek tűnt, mint a szűnni nem akaró várakozás.

Itt malmoztam most is, a Csanády utcára néző szobában, gondolatban egy hatalmas legóűrhajón dolgoztam. Az emberiség megmentése lett volna a feladata, ha eljutok a gondolat végére. Szórakozottan bámultam a szekrényeket, a középső tetején egy gyanús papírdoboz fehérlett. Rögtön tudtam, miért más, mint a többi, haszontalan iratokkal teli társa.

Ebben nem papírok voltak, hanem régi Star Wars-bábuk. Sejtelmem se volt, hogy került a magasba a doboz, és miért nem vettem észre korábban. Talán mert akkor még volt munkám. Úgy téptem fel a doboz tetejét, mint éhező a segélycsomagot. Hongkongban gyártott rohamosztagosok, magyaros másolatok, fröccsöntött felkelők és rég látott robotok várták a szabadulást. A kar nélküli Jabba rosszallóan mért végig, kezdetlegesen kidolgozott műanyag tekintete csak egyszerű érzéseket tudott kifejezni. A karhiányt és egy-két meglazult lábat leszámítva jó színben vészelték át a több évtizedes bezártságot.

Rajongó voltam régen, mint minden fiú az osztályból. Mint az összes ismerősöm és az ismerőseim ismerősei is. Később engem is megsebeztek a folytatások, azok az átkozott előzményrészek. Ennyi várakozás, és miért…?

Ott ültem felnőttfejjel egy New York-i moziban, a rég bezárt Ziegfeld nagytermében, az örökké nyüzsgő 54. utcában. Mielőbb látni akartam a csodát. De minden, ami olyan bizsergetően jó volt, nem volt többé. Hát, nem ilyennek képzeltem a felnőtt életet. Fullasztóan forró nyár volt, de a teremben üdítő hűvösség uralkodott. Elhűlve léptem ki a napfényre. Másnap visszamentem, hátha csak a hirtelen hőmérséklet-csökkenés okozta a csalódást. Az eredmény ugyanaz volt.

A Ziegfeldben kapott sebek nem gyógyultak be teljesen, tompán sajognak ma is, ha rosszra fordul az idő. De a figurákra nem nehezteltem, őszbe borult, kiábrándult Star Wars-rajongóként is örültem nekik. Az orvosdroidnak különösen. 2-1B epizodista volt csupán, de ilyen robotszájat nem látott még a világ. Valami furcsa, mikrofonszerű gépezetben végződött ez a száj, és én szeretem a furcsán mikrofonszerű robotszájakat. Hasonlított kicsit Rajnavölgyi bácsira, a régi idők fül-orr-gégészére, akinek arcát homloktükör fedte, és ettől olyan robotszerűnek tűnt. 2-1B azonban – Rajnavölgyi bácsival ellentétben – sosem szúrta fel a fülemet.

Ültem a szőnyegen, teljes harmóniában a droidommal. Ha valaki most rám nyitná az ajtót, futott át rajtam az ijesztő gondolat. Ötvenes férfi a földön, kezében műanyag bábu – nehéz lenne kimagyarázni. Visszahelyeztem tömegsírjába mikrofonszájú barátomat. Nem volt merszem felvállalni. Jó szolgálatot tettél a felkelőknek, pihenj tovább.

Búsan visszahelyeztem a doboztetőt, ám ahhoz nem volt erőm, hogy újabb évtizedekre búcsút mondjak a bábuimnak. Aki Star Wars-os volt, az is marad. Ezt senki sem értheti meg, csak egy Star Wars-os. Legfeljebb egy Star Trek-es. Tizenkét éves énem gyors meccset játszott az ötvenkét évessel, döntetlen eredmény született. A doboz a közelemben maradt, a szoba sarkában, néhány szörnyen felnőtt irattartó mellett kezdte meg a következő negyven évet.

Nem mondhatom, hogy sokat adtam a lakberendezésre, a seszínű szekrényeken kívül csak egy szobanövény, egy széf és az íróasztalom árválkodott a szobában. A fikusz egy régi kapcsolat, az asztal egy özönvíz előtti bútordivat emléke. Lassan ideje, hogy újra divatba jöjjön. A masszív, fiókos farakás megvolt magában, nem igényelt odafigyelést, de a fikusz lelkizős fajta, a vizet és a jó szót egyformán kívánta. Persze főleg a vizet. Az első növény volt, amit életben tudtam tartani. „Jóban-rosszban, fikuszkám” – ismételgettem, ha locsolás közben elérzékenyültem. És mostanában egyre többször elérzékenyültem. Egyáltalán nem tetszett ez nekem. Nálam töltött szolgálati ideje alatt Rózsika a lakásban fellelhető összes élőlénnyel törődött: a fikusszal, és velem is. Néhanapján egy-két kedélyes pók is benézett hozzánk, de mostanában mintha ők is elpártoltak volna az irodától.

A fedezékként szolgáló fatákolmány mögött üldögéltem naphosszat, és nem csináltam semmit. Az édes semmittevésből csak a semmittevés volt igaz. Semmi édes nem volt benne. Ha volt, a munka sem jelentett nagy izgalmat, de ezt nem is nagyon bántam. Ha megmondtam, mit csinálok, régi, fekete-fehér filmek jutottak az emberek eszébe, olyanok, amiket nem túl nézett csatornák adnak megállás nélkül. Leeresztett roló az ablakon, kintről beszűrődő neonfény, vészjóslóan köröző ventilátor a plafonon. Meg persze az elmaradhatatlan ballonkabát. Soha nem viseltem ballonkabátot, de ez nem számított, olyan egzotikus madarat láttak bennem, amihez nem illett a pulóver. Nagyítóm sem volt, csak olvasószemüvegem, fegyvert sem viseltem, de az igaz, hogy egyszer vásároltam egy pisztolytáskát. Olyan hónalj alatt hordóst, amilyet az amerikai filmekben láttam. Az enyém persze műbőr. Papír zsebkendőt tartok benne. Egyetlen ruhadarabom volt, amivel bekerülhettem volna egy fekete-fehér filmbe, a kalapom. Egy széles karimájú Fedora. Bogart viselt ilyet A hosszú álomban. Leértékelve vettem egy New York-i kalapboltban. Gyenge másolat, de szeretem.

A Kresz Géza utcai valóság egy-két árnyalattal szürkébb, mint a Hollywood Boulevard-i. Néha beesett egy felszarvazott férj vagy egy megcsalt feleség, hogy derítsem ki, az történik-e, amitől tartanak. Legtöbbször az történt. Máskor azért fizettek, hogy ne kérdezzek semmit, vegyek át egy csomagot valahol valakitől, és tároljam el az irodám széfjében. Majd jelentkezik érte valaki. Nem kérdeztem, átvettem, átadtam, nem zavarta semmi az álmom. Büszkeséggel töltött el a széfem, szép nagy darab volt, olyan igazán magánnyomozós. Széfje volt az irodámnak, csak kliense nem.

Nem voltam nagymenő, nem számítottam különösebb tehetségnek a szakmában, de ha kellett, kérdezni is tudtam, hallgatni is. Azt sem bántam, hogy megcsalási ügyekben kell talpalnom. Monoton meló volt, egyik félredugás olyan volt, mint a másik, merészebb távlatokat csak a csomagok nyitottak. Egyszer San Franciscóig kellett mennem egy sólymot ábrázoló szoborért. Értéktelen holminak tűnt, kinézetre sem volt egy nagy szám. Lehetett volna sólymosabb is, de nem esztétikai szakvéleményt vártak tőlem, hanem hallgatást és szállítást. Nem tudom, mi lett a sólyom sorsa; talán egy vitrinben pihen, és a gazdája szeretettel néz rá.

Nem akadt több nemzetközi megbízásom, maradtak a félrelépő férjek és felségek. Nem kellett erőszakot tennem magamon, reggelente azzal indultam el, hogy vannak izzasztóbb munkák is. Egyszer majdnem kitanultam a kettős könyvelést, és az újságírásba is belekóstoltam. Dicséretes törekvés volt mindkettő. Szóval, egyáltalán nem bántam meg, hogy végül a magánnyomozósdinál kötöttem ki. A bánatos hétfőkön, a reménytelen keddeken és a csekély vigaszt nyújtó szerdákon egy dologban biztos voltam: csomagok és félrelépők mindig lesznek. A rezsit és Rózsikát ki tudtam fizetni, és New Yorkra is maradt. Az első pillanattól szerettem New Yorkot, hevesen, mint egy hősszerelmes. Talán túlzok. Egy biztos: régóta kerestem a kegyeit, és ő nagyvonalúan hagyta, hadd hódoljak neki. Örömmel tettem. Egy ilyen érzelmi szélhámosnak bármikor. Fényűző élvezet volt, kétségtelen. Ha összegyűlt a fele pénz, már kezdtem is leporolni a bőröndömet. A bőröndpor nemes anyag, nem az a közönséges réteg, amivel Rózsika harcolt nap mint nap. A porréteg vastagsága a New Yorktól New Yorkig eltelt időt mutatta.

Valami történt. Nem értettem, hogy mi, de egyre több lett az üres lap a határidőnaplómban. Nélküle félember voltam, sőt féldetektív. Ha közeledett az év vége, nemcsak az ünnepek réme kezdett nyomasztani, a mellkasomra nehezedő nyomást az is növelte, hogy le kell cserélnem a határidőnaplóm. Másnak szolgálati pisztolya volt, nekem szolgálati határidőnaplóm. Engedély nem kellett a tartásához. A cserét nem lehetett félvállról venni, az új darabnak nagy elődökhöz, műbőrbe kötött legendákhoz kellett felnőnie. Színben, méretben, vonalazásban, minden kis részletben. De mit ér egy határidőnapló, ha nincs mit írni bele? Egyre ritkábban szólalt meg a csengő, ellenőriztem is, hátha csak elromlott. Régi bútordarab volt, hurutos hangú szerkezet, még a szüleim szereltették fel. A csengővel nem volt semmi baj.

Lehetséges, hogy láthatatlan erők esküdtek össze ellenem? Vagy amíg nem figyeltem oda, mindenki hűséget fogadott a térségben? Csak nem ment ki a házasságtörés a divatból? Ennél is rémisztőbb gondolat volt, hogy továbbra is mindenki boldogan csalja a másikat, csak én mentem ki a divatból.

Egy ötvenes magánnyomozó, aki irodabútorra sem költ, és csak egy szobanövénye van. Most, hogy egyedül ültem benne, túl nagynak tűnt az iroda. Vágyakozva gondoltam a régi időkre és az előszobában kötögető Rózsikára, aki hétfőtől péntekig korát meghazudtoló fürgeséggel pattant fel a székéből, hogy harcba induljon a teleszkópos portörlőjével. Fölényes mozdulatokkal rontott rá a könyvespolcokra, mint egy hadvezér, aki biztos abban, hogy megtörheti az ellenséget. Rózsika nem adta fel. Gyengéd harci kiáltást hallatva vonult fel a törlővel az előszoba foghíjas bútorzata előtt. De már nem volt Rózsika, a teleszkópos szerszámmal se hadonászott senki. Csend honolt a tájon, a por volt az úr az első emeleti saroklakásban. Közönséges por, amiből semmi jót nem lehet kiolvasni. Néha beszűrődött az utcáról az elhaladó buszok zaja, egy kis emlékeztető, hogy zajlik az élet a lenti világban. Igyekeztem méltósággal viselni a semmit. Régi fekete-fehér filmek jártak a fejemben, szerettem volna hasonlítani azokra a ballonkabátos férfiakra, akikre bármit mér is a sors – például egy néma csengőt –, mindent kibírnak. Álltam az ablaknál és próbáltam utánozni a minden mindegy ábrázatot. Nem ez volt az első ilyen kísérletem. Ahogy a lapos sapka, úgy ez sem állt jól soha.

Gyerekként is szerettem itt álldogálni, ez volt a szüleim szobájának dísze, az egész lakás különlegessége. A sarokablak. A háló már rég üresen állt, csak a sarkában pislákolt valami élet. Az egyszerre két utcára néző ablakmonstrum pazar kémlelőhely volt az első emelet szédítő magasában. Úgy képzeltem, Bécsig is ellátni innen, ami nem volt igaz, de jó volt ezt képzelni. Azt mesélték, ott a kerítés is Star Wars-bábuból van. Később bebizonyosodott, hogy valóban így van. A nagy ablak mindig megremegett, ha csörömpölve elhúztak alatta a régi trolik. A tévé sem bírt az ilyenkor támadt zörejjel, Derrick felügyelő is csak némán tátogott, ha elhaladt odalent egy 76-os. És mindig jött egy troli, amikor épp csúcspontjára ért a nyomozás az NSZK-ban. „A bizonyítékok alapján bizton állíthatom, hogy a Goethe utcai kettős gyilkosságot Herr – trolizörgés, trolizörgés – követte el.” Lehet, hogy tervezett nyugatellenes akció volt.

A szocializmusnak és Derricknek is leáldozott, de a sarokablak maradt. Ahogy az ablakban álldogálás is. Magányos férfi az utcát bámulja. Ha Edward Hopper megfest, most ott lóghatnék egy New York-i múzeumban. Bármikor cseréltem volna egy New Yorkban lógó festménnyel. Remek megfigyelőállás volt az ablaksarok, két világ futott össze alatta. Bal kéz fele a már-már nagyvilági Csanády, jobbra a mindig félhomályosnak tűnő Kresz Géza utca. Mindkettőt szemmel tarthattam az első emeletről. A lelke mélyén minden Kresz Géza utcai lakos érezte, hogy az utcánkat ősi átok sújtja. A történelem előtti időkben egy ördögi tömbbizalmi örök félhomályra kárhoztatta ezt a Victor Hugótól a Kádár utcáig húzódó sávot. Senki sem tudja, mivel szolgáltunk rá. Ha olykor besüt a Kreszbe a nap, azt is olyan bocsánatkérőn teszi. Régen a templomig is elláttam az ablakból, de tudtam, hogy az már egy másik világ. A Lehel téri két torony a Kresz Géza utcán túli élet tartozéka.

Ami most Lehel tér, régen Élmunkás volt. Nehezen állt rá a nyelvem a Lehelre, megszokásból még sokáig Élmunkást mondogattam. Kresz Géza utcai gyerekként büszkén gondoltam a mentősök ősatyjára, és ennyi elég is volt a bennem élő lokálpatriótának. Hogy ki volt az Élmunkás, akiről teret neveztek el, és miféle élmunkát végezhetett, már nem nagyon érdekelt. Kombájn? Kohó? Vagy az úttörővasútnál szerzett érdemeket? Sosem derült fény az Élmunkás kilétére. Fényből amúgy is kevés volt a Kresz Géza környékén.

Míg az ablaknál merengtem kuncsaftra várva, élmunkások hosszú sora vonult fel a fejemben. Szocreál szoboróriások haladtak el előttem, mint modellek a kifutón. Döntöttem: olvasztár lesz. Acélos szakma – és mennyivel jobban hangzik, mint a kombájnos. Lehet, hogy főolvasztár is volt? Az isten szerelmére, csörrenjen már meg az az átkozott csengő! Csak megcsaltak már végre valakit a közelben! Még egy főolvasztárt is felszarvazhat a főolvasztárné. És a férfi sem csak a kohóban gyúlhat lángra. Két ötéves terv között megpihenve könnyen elkalandozhat a tekintet. Történnie kellett valaminek. Gyertek már, ti, felszarvazott olvasztárok!

Egy szürke ballonkabátos alak fordult be épp a sarkon, a Kresz Gézáról a Csanádyra. Ezt már a rendes szemeimmel láttam, nem a lelkiekkel. Furcsa látvány volt a nyári melegben ez a ballonkabát. Ebben a pillanatban megszólalt a csengő.

Idekint

Hát, nem mondanám, hogy jól mennek a dolgok.

Hagytak már ott korábban is, de így? Még Albániába is elutaztam miatta, A-l-b-á-n-i-á-b-a! Ültem a Budapest–Tirana fapadoson, és vártam, hogy újra lássam. A baj persze nem Albániával volt. A baj sosem Albániával van. Kényszeredett mosoly, kötelező csók, már a repülőtéri fogadtatás sem volt valami lelkes. Ilyen lehet egy protokolláris csók. Eszembe jutott a híres rendszerváltó plakát, Brezsnyev és Honecker egymásra tapadó ajkai. Rossz gondolat volt, beleborzongtam. Hát, a rendszerváltás vívmányaiból sem maradt több, mint ebből a szerelemből. Egy hónapja, amikor a lányt Albániába szólította a munkája, még nem KGST-csókokat váltottunk. Aztán repülsz egy órát, dacolsz a turbulenciával, leereszkedsz egy idegen országba, amiről nem tudsz mást, csak hogy a kommunista diktátorok közül is kifogták a legelvetemültebbet. Pedig a mezőny nem volt gyenge. Most pedig leszállsz Tiranában, és mi jön szembe? Nem a kommunizmus szelleme, hanem egy kényszeredett mosoly. A pesti tekintet, ami annyira hiányzott, eltűnt az albán kiküldetés során. Állítólag a helybéliek még látták, befordult a Bulevardi Zhanë D’Ark egyik mellékutcájába, aztán nyoma veszett. Szükséges megjegyezni: az albán nép semmiről sem tehet.

– Next!

Egy kicsit még nyalogattam volna a sebeimet, de a körülmények nem engedték, hogy a hobbimnak hódoljak.

– Next, please!

A next én voltam, a please-ben nem volt semmi hívogató. Visszatértem Albániából Ferihegyre, és mint akit rajtakaptak, bűnbánó képpel siettem a pulthoz. Esetlenül keresgéltem az útlevelemet, ha sürgetnek, rossz a részidőm. Próbáltam nem szétesni, reptéren nem ajánlott. Miközben magabiztos mosolyt erőltettem magamra, biztosítottam az ügyintézőt, egy fiatal és elcsigázott alkalmazottat, hogy rendelkezem minden szükséges dokumentummal, hogy beléphessek az Amerikai Egyesült Államokba. Tuti, látja rajtam Albániát – gondoltam csüggedten.

Szerettem eljátszani a nagy utazót, aki derűs távolságtartással szemléli a tájat, és benne minden pultot és ügyintézőt, de sosem volt tökéletes az alakítás. Aggodalmas pillantásokat vetettem a bőröndöm felé, nehogy olyan országba küldjék, ahol semmi dolgom. Momentán csak az Egyesült Államokban volt dolgom, minden más végcél rosszul érintett volna. Rendesen kitolnának velem az égiek, ha Albániában kötne ki a csomagom. Reméltem, hogy ennél még az égieknek is jobb a humoruk. Csak akkor nyugodtam meg, amikor megláttam a bőröndre ragasztott cetlit és rajta az ismerős három betűt. JFK. John F. Kennedy repülőtér. Elindult a futószalagon a bőrönd, megkezdte útját New York felé. Irigyeltem érte. Boldogok a bőröndök, semmit sem éreznek a repülés borzalmaiból.

Félek a repüléstől. Nem minden részétől félek, csak a felszállástól, a leszállástól, és attól, ami a kettő közé esik. Fel-le, fel-le, fel-le-le, fel-fel-le-le-fel. Le. Fel. Elképzeltem, ahogy megremeg a légörvénybe került géptest, és rögtön émelyegni kezdett a gyomrom. Hányszor szólítottam már fel a tudományt, hogy tegyen valamit, de hiába. Megvolt a kerék, az internet, tessék már beszüntetni a turbulenciát. Repülni kell, de repülni borzalmas. Eszembe jutott a legeslegszebb mondat, ami a transzatlanti turistaosztályon elhangozhat: „Csirke vagy pasta?” Az ételosztás gondolata enyhített valamit a rettegésen.

Amikor a pasztáig jutottam gondolatban, megláttam a biztonsági ellenőrzőpontot. Ösztönösen az övemhez kaptam. Nem az étkezés gondolata késztetett rá, egyszerűen szerettem túlesni a reptéri vetkőzésen. A mozdulat korai volt, még valaki félreérti, hogy az ágyékom körül matatok. Vártam egy kicsit a matatással. Mindent a maga idejében. És minden úgy is történt, mint máskor, amikor elindultam New York felé. A detektor kötelességszerűen kijelzett, hiába keltem át a kapun lecsúszó nadrággal. Talán az albán sajgást mutatta ki, és együttérzésének adott hangot a sípolással. Ki lát bele egy detektor lelkébe? Egy élmunkáséba is nehéz.

Ez az út mégis más volt, mint a többi. Két hete még a sarokablaknál merengtem, a felszívódott klienseken töprengve, most meg a reptéri senki földje, a tranzit felé tartottam virgonc léptekkel. Megbízást teljesítettem.

Idekint

Megszólalt a csengő. Az az ismerős krákogó hang. Egy középkorú férfi lépett az irodába.

Még nem szoktam meg, hogy én is a klubhoz tartozom. Nehezemre esett kimondani, hogy középkorú, főleg azokra a férfiakra, akik annyi idősnek tűntek, mint én. Az előszobába lépő férfi annyinak tűnt. Halk szavú volt, de határozott. A kézfogása erős, de nem túl erős, semmi fitogtatás. Az erőtlen kézfogásokkal nem tudok mit kezdeni. Sokáig meggyőződésem volt, hogy ez valami jellemhiba, de ennek ellentmondott, hogy ismerek nagyon is jellemes embereket, akik nem értenek a kézfogáshoz. Rossz kézfogók jó gerinccel. A férfi, aki megnyomta a Kresz Géza utcai iroda csengőjét, ismerte a jó kézfogás titkát. Úgy mutatkozott be, mintha ez csak formaság lenne, mintha régről ismernénk egymást, de a neve semmit sem mondott. Láthatta rajtam a tanácstalanságot, mert gyorsan hozzátette, ki ajánlotta az irodát. Egy barátom nevét említette, egy régi osztálytársét a gimnáziumból. Voltak barátaim, akik pont úgy szenvedtek az iskolától, mint én, és ez volt a kapocs közöttünk. Érettségi után más intézményeket kezdtünk utálni, gyengült a kötőanyag, a másutálat új szövetségek alapja lett. De még így is maradt egy-két osztálytárs. Utálataink 30 év elteltével sem nagyon változtak, de már nem a matekórák ellen irányultak. Most már a gyerekeik jártak ugyanoda, sokan örömmel. A mi időnkben ezt senki sem gondolta volna lehetségesnek. A mi időnkben. Ez ment már régóta, ez a „mi időnkben”.

Sötét idők voltak a gimnáziumi évek, tele pattanással, kamaszdühhel és matekszorongással. Csodálatos idők voltak a gimnáziumi évek, tele vágyakozással, kakaós tejjel és hollywoodi filmekkel. A mi időnkre esett a rendszerváltás, és ez látványos pezsgést hozott a moziműsorban. Nem voltam újságolvasó, de úgy vártam a csütörtöki Népszabadságot, mint a megváltást. Népszabis család voltunk, mindenkinek ez járt. És a csütörtökiben volt a moziműsor. Semmi sem lehetett ennél fontosabb, a címlapon lett volna a helye, rögtön a Népszabadság felirat alatt. MDF, SZDSZ, Kisgazdapárt, kit érdekelt, amikor épp az új Eddie Murphy-filmet mutatták be. Michael Douglas sem ülte meg soha olyan magabiztosan a motort, mint a rendszerváltás idején. És az Ipoly mozi sosem esett annyira közel Hollywoodhoz, mint ezekben a szép reményekkel teli években.

A moziműsor maga volt a minden, ezért is fájt annyira, ha nem találtam az újságban. Egyre kétségbeesettebben lapoztam, de semmi. A bűnöst házon belül kellett keresni, Márta volt az, szeretteinek csak Tusi. A nagymamám. Ha eltüntette a moziműsort, azonnal Mártává változott. És sokszor eltüntette. Márta súlyos visszaeső volt. A vasárnapi ebéd előkészületei során rendre azon a papíron hámozta a krumplit, amire a moziműsort nyomták. Csalhatatlan érzékkel választott lapszámot és oldalt. Nem volt e mögött hátsó szándék, mélyen lappangó moziellenesség, csak valami természetfeletti erő, ami krumplihámozó kezeit mindig ugyanoda vonzotta. Más volt az íze a hagymás krumplinak, ha az elkészítéséhez moziműsort használt a nagyanyám. Kedélyesen folyt a beszélgetés az asztal körül, de én a fogaim közt éreztem A mélység titkát és az Indiana Jones és az utolsó kereszteslovagot.