A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julia Quinn: First Comes Scandal

Avon Books, An Imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2020

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Weisz Böbe

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2020 by Julie Cotler Pottinger

Hungarian translation © Weisz Böbe, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-206-7

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Abinek ez után a kitartást, eltökéltséget és erőt kívánó év után.

És Paulnak is.
Tényleg csodás, hogy van egy orvos a családban, de még csodásabb, hogy vagy nekem.

Első fejezet

ANGLIA, KENT
1791

Legalább senki nem halt meg.

Ezen kívül Nicholas Rokesbynak a leghalványabb sejtelme sem volt arról, miért rendelték haza Kentbe.

Ha valaki meghalt volna, érvelt magában, akkor az apja legalább ennyit megemlített volna a levelében, amelyet a fiának küldött Edinburghba. Ráadásul lovas futárral juttatta el hozzá, vagyis nyilván valamennyire sürgős ügyről lehetett szó, mert ha valaki meghalt volna, akkor Lord Manston bizonyára nem csupán a következőt írja:

Kérlek, azonnal térj haza a Crake-kastélyba! Édesanyáddal haladéktalanul beszélnünk kell veled.

Egyúttal fogadd bocsánatkérésemet, amiért ezzel megakasztom a tanulmányaidat.

Szerető apád,

Manston

Nicholas felpillantott az ismerős fák koronájára, amint megkezdődött az útja legutolsó szakasza. Postakocsival jutott el Edinburghból Londonba, onnan delizsánsszal Maidstone-ba, és most az utolsó tizenöt mérföldet lóháton teszi meg.

Végre elállt az eső – hála a jó égnek! –, de a lova irdatlan mennyiségű sarat vert fel a patájával. Nicholasnak az volt a benyomása, hogy mire megérkezik a Crake-kastélyba, a felfröccsenő sár és a nedves bőrére tapadó virágpor miatt úgy fog kinézni, mint aki ótvaros.

Crake. Alig egy mérföld van hátra.

Forró fürdő, meleg étel, aztán kideríti, mi miatt sürgette meg az apja ennyire.

Remélhetőleg tényleg valami komoly. Természetesen nem elhalálozás, de ha kiderül, hogy csak azért rángatták haza két országon át, mert az egyik fivére kitüntetést kap a királytól, akkor valakinek letépi a karját.

Azt is pontosan tudta, hogyan lehetne kivitelezni. Az összes orvostanhallgatónak kötelező végignézni a műtéteket, valahányszor lehetőség adódik rá. Nicholas számára nem ez volt az oktatás legvonzóbb része; ő jobban kedvelte a gyógyászat elméletibb vonatkozásait – felmérni a tüneteket, megfejteni az egymás után felbukkanó talányokat, amelyek végül diagnózishoz vezetnek. De mostanság igencsak fontos tudni, miképp kell amputálni egy végtagot. Sokszor ez az egyetlen védekezési mód a fertőzés ellen. Amit nem lehet meggyógyítani, annak ezzel gátat szabhatnak.

Persze jobb gyógyítani.

Nem, megelőzni a legjobb. Még a kialakulás előtt megakadályozni a bajt.

Nicholas magában a szemét forgatta, amikor végre megjelent a távolban a Crake-kastély. Gyanította, bármi probléma hozta haza Kentbe ezen az esős tavaszi napon, az már tart egy ideje.

Ráadásul a fivérei úgysem kapnak kitüntetést a királytól. Mind a hárman megállapodott nemesemberek, de azért mégiscsak… Galoppra fogta a lovát, amikor elért a kocsifelhajtóhoz vezető utolsó kanyarhoz. A fák eltűntek a látóteréből, és hirtelen felbukkant az otthona, méltóságteljesen, szilárdan: ott emelkedett ki előtte a földből két és fél évszázad előkelősége, mint valami mészkőistennő. Nicholas sosem értette, hogy egy ennyire hatalmas és díszes épület hogyan képes az utolsó pillanatig így rejtve maradni. Feltételezte, némiképp poétikus, hogy folyamatosan meglepi valami, ami mindig is az élete része volt.

Édesanyja rózsái teljes pompájukban virágoztak, vörösen, rózsaszínen, harsányan, pont úgy, ahogyan Nicholas emlékeiben élt, és amikor közelebb ért, érezni lehetett a párás levegőben finoman lengő illatukat, amelyet most akaratlanul is beszippantott. Sosem kedvelte különösképp a rózsaillatot – ő jobban szerette a kevésbé tolakodó virágokat –, de amikor minden összeáll egy olyan pillanatban, mint ez is: a rózsák, a köd, a föld nehéz párája…

Hazaért.

Nem számított, hogy nem akart itt lenni, legalábbis a következő néhány hétben még nem. Ez az otthona, hazajött, és ez megnyugvást adott, még akkor is, ha az agya csak úgy zakatolt, vajon miféle katasztrófa szólította haza.

A személyzetet nyilván értesítették az érkezéséről, mert egy inas várta a kocsifelhajtón, hogy elvezesse a lovát, és Wheelock már az előtt nyitotta az ajtót, hogy Nicholas fellépett volna a lépcsőre.

– Mr. Nicholas – köszöntötte a komornyik. – Az édesapja haladéktalanul látni szeretné.

Nicholas végigmutatott sárfoltos öltözékén.

– Apám bizonyára jobban szeretné, ha előbb…

– Azt mondta, haladéktalanul, uram.

Wheelock alig észrevehetően megdöntötte az állát, épp csak annyira, hogy ezzel is jelezze, Nicholasnak a ház hátsó traktusa felé kell vennie az irányt.

– A szülei a zöld-arany szalonban tartózkodnak.

Nicholas zavartan vonta össze a szemöldökét. A családja kevésbé volt formális, mint a többség, különösen itt vidéken, de egy sárral bemocskolt nagykabát sosem számítana elfogadható viseletnek édesanyja kedvenc szalonjában.

– Ezt elvenném öntől – mondta Wheelock a kabát felé nyúlva. A férfi mindig is ijesztően jó gondolatolvasó volt.

Nicholas lepillantott a csizmájára.

– Én a helyében inkább indulnék is – jegyezte meg Wheelock.

Szent ég, lehet, hogy mégiscsak meghalt valaki!

– Tudja, hogy miről van szó? – kérdezte, és elfordult, hogy Wheelock lesegíthesse róla a kabátot.

– Nem az én tisztem felvilágosítást nyújtani.

Nicholas hátralesett a válla felett.

– Szóval tudja.

– Uram! – Wheelock egészen elgyötört képet vágott.

– A következő hónapban úgyis hazajöttem volna.

Wheelock kerülte Nicholas tekintetét, miközben tüntetően lesöpört pár száraz sárdarabot a kabátról.

– Úgy vélem, némiképp sürget az idő.

Nicholas megdörzsölte a szemét. Szent ég, annyira fáradt!

– Élvezi, ha ennyire talányos?

– Nem különösebben.

Színtiszta hazugság. Wheelock imádta azt a fajta fanyar beszédmodort, amely csakis az olyan komornyikok sajátja, akiknek biztos a pozíciójuk. De Nicholas látta Wheelockon, hogy ebben az adott társalgásban semmi kellemeset nem talál.

– Elnézést – mondta Nicholas. – Nem helyes, hogy ilyen helyzetbe hoztam. Nem szükséges bejelentenie. Fogom a sáros csizmám, és megkeresem a szüleimet.

– A zöld-arany szalonban – emlékeztette Wheelock.

– Természetesen – dörmögte Nicholas. Mintha elfelejthetné.

A zöld-arany szalon ajtaja a folyosó végéről nyílt, és Nicholas épp elégszer tette már meg ezt a rövid távot, hogy tudja, a szülei bizonyosan hallották, hogy belépett a házba. A padlót márvány borította, melyet mindig vakító fényesre sikáltak. Harisnyába bújtatott lábbal úgy lehetett csúszkálni rajta, mint a jégen, és a cipő talpa olyan hangosan kopogott rajta, hogy az egy kisebb ütős zenekarnak is becsületére vált volna.

Amikor azonban odaért a nyitott ajtóhoz, és belesett, egyik szülője sem pillantott oda. Az apja az ablaknál állt, és kibámult a napfényben fürdő zöld gyepre, míg az anyja a kedvenc helyén, a mentazöld szófán üldögélt.

Lady Manston mindig azt hangoztatta, hogy a pamlag bal oldala kényelmesebb, mint a jobb. Mind az öt gyermeke tesztelte a hipotézist, egyik oldalról a másikra ugráltak, de egyikük sem tudott ugyanerre a következtetésre jutni. Őszintén szólva, senki sem jutott semmiféle értékelhető következtetésre. Mary kijelentette, hogy szerinte mindkét oldal egyforma, Edward rámutatott, hogy csakis akkor lehet a pamlagon kényelmesen ülni, ha az ember felteszi a lábát, amit persze sosem engedtek meg nekik, míg Andrew olyan sokszor pattogott ide-oda rajta, hogy az egyik párnának felfeslett a varrása. George közölte, hogy az egész próbálkozás nevetséges, de azért előbb ő is elvégezte a maga hevenyészett próbáját, ami pedig Nicholast illeti…

Nos, ő csupán ötesztendős volt az összcsaládi kísérlet idején. De a nagyobbak példáján felbuzdulva ő is mindenhová lehuppant, majd felállt, és azt mondta:

– Nos, nem tudjuk cáfolni.

E megállapítás mintha az élet számos területére igaz lett volna, döbbent rá azóta.

Valaminek az igaz voltát bebizonyítani korántsem egyenlő azzal, mint bebizonyítani az ellenkező állítás téves voltát.

És ha az édesanyjuk szívesebben üldögélt a pamlag bal oldalán, akkor ki ő, hogy mást állítson?

Egy pillanatra tétován megállt az ajtóban, várta, hogy valamelyik szülője észrevegye. Mivel nem történt semmi, Nicholas belépett, de megtorpant a szőnyeg szélén. Már így is sáros lábnyomokat hagyott maga után a folyosón.

Megköszörülte a torkát, és ekkor végre mindketten odafordultak.

Az anyja szólalt meg először.

– Nicholas – mondta, és kinyújtotta karját a fia felé. – Hála az égnek, hogy itt vagy!

Nicholas gyanakodva nézett egyik szülőjéről a másikra.

– Valami baj van?

Micsoda ostoba kérdés! Nyilván valami baj van. De senki sem viselt gyászt, szóval…

– Ülj le, fiam – intett az apja a pamlag felé.

Nicholas az anyja mellett foglalt helyet, és megfogta a kezét. Ez tűnt helyesnek. De az anyja meglepte azzal, hogy elhúzta ujjait, majd felállt.

– Magatokra hagylak titeket, hogy nyugodtan beszélhessetek – mondta. Kezét a fia vállára tette, jelezve, hogy neki nem kell felállnia. – Könnyebb lesz, ha nem vagyok itt.

Mi az ördög? Itt egy megoldandó probléma, és az anyja nemhogy nem veszi át az irányítást, hanem még önként távozik is a szobából?

Ez merőben szokatlan.

– Köszönöm, hogy ilyen gyorsan hazajöttél – suttogta az anyja, majd lehajolt, hogy megcsókolja a fia arcát. – Sokkal nagyobb vigaszt nyújt, mint kifejezhetném. – Hátrapillantott a férjére. – Az íróasztalomnál találsz, ha netán szükséged lenne rám, hogy…

Mintha nem tudta volna, mit is mondjon. Nicholas még sosem látta ilyen szétszórtnak.

– Ha szükséged lenne rám – fejezte be végül.

Nicholas figyelte távozó anyját, némán, talán kissé elképedve is, míg az asszony be nem csukta maga mögött az ajtót. Ekkor visszafordult az apja felé.

– Mégis mi folyik itt?

Az apja felsóhajtott, és egy hosszú, súlyos pillanat telt el, mire megszólalt:

– Egy kellemetlen incidens. – Az apja mindig is mestere volt a köntörfalazásnak. – Jobb, ha előbb iszol egyet.

– Uram. – Nicholas nem akart inni. Magyarázatot akart. De mégiscsak az apjával beszél, ezért elfogadta az italt.

– Georgianáról van szó.

– Georgiana Bridgertonról? – kérdezte Nicholas hitetlenkedve, mintha létezne másik Georgiana, akire apja utalhatna.

Lord Manston komoran bólintott.

– Ezek szerint nem hallottad.

– Edinburghban voltam – emlékeztette Nicholas.

Az apja belekortyolt a brandybe. Jóval nagyobb korty volt, mint ami ilyen korai órán elfogadható lenne. Vagy éppenséggel a nap bármely órájában.

– Nos, ez megnyugtató.

– A legmélyebb tisztelettel, uram, megkérném, hogy legyen kevésbé homályos.

– Kellemetlen incidens történt.

– Még mindig homályos – dünnyögte Nicholas.

Ha az apja hallotta is – és őszintén szólva, Nicholas biztos volt benne, hogy hallotta –, nem reagált, csak megköszörülte a torkát, és így szólt:

– Elrabolták.

– Micsoda? – Nicholas felpattant. A kezéből kicsúszott a brandyspohár, és tompán koppant a méregdrága szőnyegen. – Miért nem rögtön ezzel kezdte? Szent ég, de legalább valaki…

– Nyugodj meg! – szólt rá az apja. – Előkerült. Biztonságban van.

– De ugye nem…

– Nem tettek rajta erőszakot.

Nicholas ereiben valami ismeretlen kúszott végig. Megkönnyebbülés, feltételezte, de mellette még más is. Valami keserű és maró.

Találkozott már olyan nőkkel, akiket akaratuk ellenére testi kapcsolatra kényszerítettek. Kárt tettek bennük. Nem csak a testükben, amit Nicholas valamennyire fel is tudott fogni, de a lelkükben is, amiről tudta, hogy egyáltalán nem képes felfogni.

Ez az érzés legbelül… élesebb volt a megkönnyebbülésnél. Foga volt, és dühösen morgott.

Georgiana Bridgerton mintha a húga lett volna. Nem, nem egészen a húga. Nem pontosan. De a lány bátyja, Edmund tényleg mintha a fivére lett volna, sőt közelebb állt hozzá, mint a saját testvérei.

Lord és Lady Manston már rég azt hitték, nem lesz több gyermekük, amikor Nicholas mégis megfogant. Kerek nyolc évvel volt fiatalabb, mint a sorban következő testvére, és mire elég idős lett ahhoz, hogy ne csak pelenkában totyogjon közöttük, mind elmentek iskolába.

De Edmund Bridgerton ott volt, alig pár mérföldre tőle, Aubrey Hallban. Gyakorlatilag egyidősek voltak, mindössze két hónap különbséggel születtek.

Elválaszthatatlanok voltak.

– Mi történt? – tette fel a kérdést Nicholas.

– Egy nyomorult szerencsevadász lecsapott rá – sziszegte az apja. – Nithercott fia.

– Freddie Oakes? – kérdezte Nicholas nem kis döbbenettel. Egy iskolába jártak. Legalábbis pár évig. Freddie nem fejezte be a tanulmányait. Népszerű volt, megnyerő, elképesztően ügyesen krikettezett, de mint kiderült, van valami, ami rosszabb, mint megbukni a vizsgákon, mégpedig az, ha az ember csal közben, ezért tizenhat évesen páros lábbal rúgták ki Etonból.

– Pontosan – dörmögte Lord Manston. – Ezek szerint ismered.

– Nem túl jól. Sosem voltunk barátok.

– Nem?

– De ellenségek sem – tette hozzá Nicholas. – Freddie Oakesszal mindenki kijött.

Lord Manston összeszűkült szemmel nézett rá.

– Véded?

– Dehogy! – vágta rá Nicholas azonnal, de a tények ismerete nélkül fogalma sem lehetett arról, valójában mi történt. Ennek ellenére nehezen tudott volna elképzelni olyan helyzetet, ahol Georgiana a hibás. – Csak azt mondom, hogy mindig is nagyon népszerű volt. Nem volt gonosz, de azért okosabb volt nem keresztezni az útját.

– Vagyis kötekedő volt.

– Nem. – Nicholas a szemét dörgölte. A csudába, rémesen kimerült. Szinte lehetetlennek tűnt az iskola szövevényes társadalmi hierarchiáját elmagyarázni olyannak, aki nem volt ott. – Csak… Nem is tudom. Mint mondtam, nem igazán voltunk barátok… Hogy is fogalmazzak? Sekélyes volt.

Az apja fürkésző pillantást vetett rá.

– Vagy talán nem. Őszintén nem tudnám megmondani. Sosem beszélgettem vele másról, mint mi volt reggelire, vagy ki megy haza a félév végén a szünetben. – Nicholas eltöprengett, és próbálta sorra venni iskolai emlékeit. – Nagyon sokat krikettezett.

– Te is kriketteztél.

– De nem jól.

Apja kétségbeesését jelezte, hogy nem javította ki a fiát azonnal. Manston grófjának fejében mind a négy fia az ő képére és hasonlatosságára teremtetett: mind kiváló sportemberek, akik Eton pályáit uralták.

Mindössze huszonöt százalékban tévedett.

Nicholas nem volt rossz sportoló, épp ellenkezőleg, kiválóan vívott, és bármelyik fegyvernemben vagy íjjal túltett bármelyik bátyján. De ha ki kellett állnia a pályára egy labdával (bármifélével) másokkal játszani, akkor reménytelen eset volt. Jó, ha az ember tudja, hol a helye a tömegben. Vagy talán ösztönösen érzi. Mindegy is, benne nem volt meg. Krikett, labdajáték, legyen az a híres etoni rögbi vagy a nem kevésbé híres etoni futball…

Mindegyikben csapnivalóan teljesített. A legrosszabb iskolai emlékei mind a sportpályákhoz köthetők. A tudat, hogy nézik, a kudarcérzés… ennél már csak az volt a rémesebb, amikor végig kellett várnia a csapattagok kiválasztását. Nem sok idő kellett, hogy a fiúk rájöjjenek, ki tudja messzire rúgni vagy hajítani a labdát.

És ő nem tudta.

Feltételezte, hasonlóképp lehet mindez a tudományok terén is. Még csak pár hónapja tanult Etonban, amikor már mindenki tudta, hogy ő az, aki a természettudományokban leginkább jeleskedik. Néha még Freddie Oakes is odajött hozzá segítséget kérni.

Nicholas letérdelt, hogy végre felvegye a földre ejtett poharát. Pár másodpercig csak nézte, megpróbálta eldönteni, hogy a pillanat tiszta főt igényel-e, vagy nem árt egy kis jótékony köd.

Valószínűleg valahol a kettő között.

Az apjára nézett.

– Talán jobb lenne, ha elmondaná, mi történt – jegyezte meg, aztán átvágott a szalonon, hogy újratöltse a poharát. Később is eldöntheti, meg akarja-e inni.

– Nos, szóval… – Az apja pohara nagyot koppant az asztalon, amikor a férfi letette. – Nem tudom, mikor találkoztak, de Oakes egyértelművé tette a szándékait. Udvarolt Georgianának. Ha jól értem, édesanyád úgy vélte, valószínűleg hamarosan lánykérés lesz.

Nicholas elképzelni sem tudta, az anyja miért hitte azt, hogy az összes ember közül pont Freddie Oakes gondolataiban tud olvasni, de nyilván nem ez a megfelelő pillanat erre rámutatni.

– Nem tudom, Georgiana igent mondott volna-e – folytatta Lord Manston. – Oakes túlságosan szereti a szerencsejátékokat, ezt mind tudjuk, de egy szép napon báró lesz, és Georgiana sem lesz fiatalabb.

Huszonhat esztendősen Georgiana pontosan egy évvel volt fiatalabb Nicholasnál, aki persze teljesen tisztában volt azzal, hogy a nők nem ugyanabban az ütemben öregszenek, mint a férfiak, legalábbis az angol házasodási szokások és erkölcsök szerint semmiképp.

– No, de a lényeg… – folytatta az apja. – Lady Bridgerton és az édesanyád fent jártak Londonban, ha jól sejtem vásárolni, de nem kérdeztem meg, és Georgiana is velük tartott.

– De nem a szezon miatt – dünnyögte Nicholas. Amennyire ő tudta, Georgie-nak sosem jutott rendes londoni szezon. A lány akkoriban azt mondta, nem szeretné, Nicholas pedig nem firtatta. A londoni szezon számára pont olyan vonzerővel bírt, mintha a fogát kellene kihúzatnia, szóval minek faggassa a lányt?

– Csak rövid időre utaztak fel – bólintott az apja. – Bizonyosan részt vettek egy-két társasági eseményen is. De semmi hivatalos. Végül is a szezonnak már vége. Mindenesetre Oakes többször is vizitált, és elvitte Georgianát kocsikázni.

Nicholas kevés brandyt löttyintett a poharába, és meglepetten fordult apja felé.

– Lady Bridgerton engedélyével?

Lord Manston komoran biccentett, és nagyot kortyolt az italából.

– Minden illendően zajlott. A szobalánya elkísérte. Egy könyvkereskedésbe mentek.

– Ez Georgie-ra vall.

Az apja bólintott.

– Oakes onnan kilépve rabolta el. Pontosabban elhajtott vele. Georgiana önszántából ült be a hintóba, mert miért is ne ült volna be?

– És a szobalány?

– Oakes letaszította a járdára, mielőtt ő is beülhetett volna a hintóba.

– Szent isten, és jól van? – Ha beütötte a fejét, annak súlyos következményei is lehetnek. Lord Manston csak pislogott, és Nicholas gyanította, apjában fel sem merült a szobalány egészségének kérdése. – Akkor valószínűleg jól van, ha nem hallott felőle semmit – jegyezte meg Nicholas.

Az apja egy pillanatig hallgatott, majd így szólt:

– Most otthon van.

– Georgie?

Az apja bólintott.

– Csak egyetlen napig volt Oakes fogságában, de így is megtörtént a baj.

– De mintha azt mondta volna, hogy nem…

Az apja lecsapta a poharát az asztalkára.

– Ahhoz, hogy a jó hírneve odalegyen, nem kellett az, hogy erőszakot tegyenek rajta. Szent isten, fiam, használd az eszedet! Nem az számít, hogy ez az Oakes mit tett vagy nem tett vele. Georgie-t kompromittálták. És ezt mindenki tudja. – Megvető pillantással nézett fel Nicholasra. – Kivéve téged.

Ezt nyilván sértésnek szánta, de Nicholas úgy döntött, nem veszi magára.

– Edinburghban voltam, uram – mondta kimérten. – A történtekről mit sem sejthettem.

– Tudom. Sajnálom. Nagyon nyomasztó mindez. – Lord Manston beletúrt a hajába. – Hiszen a keresztlányom, te is tudod.

– Igen.

– Megfogadtam, hogy óvni fogom. Isten színe előtt a templomban.

Az apja nem volt különösebben vallásos, Nicholas ezért nem is értette, miért olyan fontos a fogadalomtétel helyszíne, de azért bólintott. Az ajkához emelte a poharat, de nem ivott bele, csak azt akarta, hogy a pohár valamennyire elrejtse az arckifejezését, míg apját figyelte.

Még sosem látta ilyennek. Nem egészen tudta, mire vélje.

– Nem hagyhatom, hogy tönkretegyék – közölte az apja határozottan. – Nem hagyhatjuk, hogy tönkretegyék.

Nicholas visszatartotta a levegőt. Később rájött, hogy a tüdeje már tudta, amit az agya még nem. Az élete hamarosan drámai fordulatot vesz.

– Csak egyetlen megoldás maradt – nézett fel Lord Manston. – Neked kell feleségül venned.

Második fejezet

Rengeteg minden futott át Nicholas agyán az apja bejelentése hallatán.

Mit mondott, apám?

Ön megőrült?

Bizonyára megőrült.

Igen, biztos vagyok benne, hogy megőrült.

Várjunk csak, jól hallottam?

És mindezek tetőzéseként: DRÁGA APÁM, ELMENT A JÓZAN ESZE?

Azonban mondani a következőt mondta:

– Elnézését kérem, de…

– Feleségül kell venned – ismételte az apja.

Ezzel először is azt bizonyította, hogy Nicholas nem hallotta rosszul, másodszor azt, hogy az apjának valóban elment a józan esze.

Nicholas egyetlen korttyal ledöntötte a brandyt.

– Nem vehetem el Georgianát – mondta.

– Miért nem?

– Mert… mert… – Annyi oka volt rá, hogy képtelenségnek tűnt egyetlen értelmes kijelentéssé gyúrni őket.

Az apja felvonta a szemöldökét.

– Csak nem megnősültél?

– Dehogy nősültem meg!

– Akkor megígérted valakinek, hogy feleségül veszed?

– Az ég szerelmére, apám…

– Akkor nem látom be, hogy miért ne teljesíthetnéd a kötelességedet.

– Nem a kötelességem! – csattant fel Nicholas.

Az apja csak nézte átható tekintettel, amitől Nicholas megint kisgyermeknek érezte magát, akit valami apróság miatt megfeddtek.

De ez nem apróság, hanem házasság. És bár lehet, hogy egybekelni Georgiana Bridgertonnal talán – talán – a helyes lépés, és a becsület is ezt diktálná, de semmiképp sem a kötelessége.

– Apám – próbálkozott újra –, nem vagyok abban a helyzetben, hogy megházasodjam.

– Már hogyne lennél. Huszonhét esztendős vagy, épelméjű, és jó egészségnek örvendesz.

– Edinburghban, egy bérelt szobában lakom. Még inasom sincs.

Az apja erre csak legyintett.

– Ez könnyen orvosolható. Szerezhetünk neked egy házat a város új kerületében. A fivéred számos építészt ismer, aki részt vett a tervezésben. Kiváló beruházás lesz.

Nicholas először csak bámult, a döbbenettől szóhoz sem jutott. Az apja ingatlanbefektetésről beszél?

– Tekintheted nászajándéknak.

Nicholas a homlokához emelte a kezét, majd a hüvelyk- és mutatóujjával megnyomkodta a halántékát. Koncentrálnia kell. Az apja még mindig beszélt, az integritástól, a kötelességről és a kilencvenkilenc évre szóló bérleti szerződésekről szavalt, és Nicholas feje egyre jobban hasogatott.

– Van apámnak fogalma arról, mivel jár orvostanhallgatónak lenni? – kérdezte, de lehunyt szeme elől nem vette el a kezét. – Nincs időm feleségre.

– Nem igényli az idődet. Csak a nevedre van szüksége.

Nicholas leeresztette a kezét. Az apjára nézett.

– Ön tehát komolyan beszél.

Az apja úgy nézett rá, mint aki legszívesebben azt kérdezné: Ennyire nem figyeltél?

– Nem vehetek el valakit azzal a kifejezett szándékkal, hogy ignoráljam.

– Remélem, nem így lesz – felelte az apja. – Csupán arra kívánok rámutatni, hogy jelen esetben, e kritikus helyzetben az együttműködésednek nem feltétlenül kell kedvezőtlenül befolyásolnia az életedet.

– Ijesztően sok szóval kért meg arra, hogy gyakorlatilag legyek rossz férj.

– Nem. Arra kértelek meg ijesztően sok szóval, hogy gyakorlatilag légy egy ifjú hölgy hőse.

Nicholas a szemét forgatta.

– Ami után bátran lehetek rossz férj.

– Ha ez az óhajod – felelte az apja halkan.

Nicholas nem tudta volna megmondani, meddig bámult az apjára hitetlenkedve. Csak akkor vett erőt magán, hogy elforduljon, amikor észrevette, hogy lassan csóválja a fejét. Odament az ablakhoz, ürügyként használva, hogy másra irányítsa a figyelmét. Jelen pillanatban nem akart az apjára nézni. Nem akart rá gondolni, sem az őrült felvetésére.

Nem, ez nem felvetés volt. Utasítás. Az apja nem így fogalmazott: Elvennéd Georgianát?

Azt mondta: Feleségül kell venned.

Ez nem ugyanaz.

– Itt is hagyhatod Kentben – szólalt meg az apja, amikor úgy ítélte meg, elég hosszúra nyúlt már a csend. – Nem kell, hogy veled tartson Edinburghba. Ami azt illeti, valószínűleg nem is akar veled tartani Edinburghba. Szerintem sosem járt ott.

Nicholas megfordult.

– Természetesen ez rajtad múlik – tette hozzá az apja. – Te hozod meg az áldozatot.

– Mily különös, hogy ezzel szeretne meggyőzni, apám – felelte Nicholas.

De egyértelmű volt, hogy két eltérő társalgásban vesznek részt, mert az apja közölte:

– Ez csak házasság.

Nicholas erre már hangosan felhorkantott.

– Mondja ezt anyámnak, aztán jöjjön vissza, és ismételje el!

Az apja erre elvesztette a türelmét.

– Georgianáról beszélünk. Minek köszönhetem ezt az ellenállást?

– Ó, nem is tudom… Talán annak, hogy hazarendelt a tanulmányaim mellől, át két országon, aztán amikor megérkeztem, nem felvetette, hogy lehetőségem van megoldani egy nehéz helyzetet. Nem megkérdezte, mit gondolok a házasságról. Leültetett, és rám parancsolt, hogy vegyek el egy nőt, aki gyakorlatilag a húgom.

– De nem a húgod.

Nicholas elfordult.

– Elég – mondta. – Kérem, fejezzük be…

– Édesanyád egyetért abban, hogy ez a legjobb megoldás.

– Szent isten! – Összefogtak ellene.

– Ez az egyetlen megoldás.

– Egy pillanat… – dörmögte Nicholas. Megint a halántékára nyomta ujjait. Kezdett hasogatni a feje. – Csak egy pillanatot kérek.

– Nincs időnk a…

– Az isten szerelmére, nem tudna elhallgatni egy nyomorult pillanatra, hogy legalább gondolkodhassam?

Az apja elkerekedett szemmel nézett rá, és hátralépett.

Nicholas lenézett a kezére. Remegett. Még sosem beszélt az apjával ilyen hangnemben. El sem hitte volna, hogy képes rá.

– Kell egy ital – morogta. Ez alkalommal rendes adag. Visszament a tálalóhoz, teletöltötte a poharát, majdnem a pereméig. – Egész úton hazafelé Skóciából azon töprengtem – merengett Nicholas –, hogy mégis mi a csuda lehet az oka ennek a rejtélyes, ám nyilvánvalóan megtagadhatatlan hívásnak. Valaki meghalt talán?

– Én soha…

– Nem – szakította félbe Nicholas. Nem volt kíváncsi az apja közbevetésére. Ez az ő beszéde, az ő szarkazmusa, és isten a tanúja, hogy a saját tempójában végig is fogja mondani. – Nem – ismételte –, senki sem halhatott meg. Ilyen esetben apám sosem fogalmazna egy ennyire talányos üzenetet. De mi más lehetne? Vajon mi vehette rá, hogy ilyen csodálatosan alkalmatlan időpontban hazarendeljen?

Lord Manston kinyitotta a száját, de Nicholas egy újabb mérges pillantással elhallgattatta.

– Habár az alkalmatlan nem is teljesen jó szó erre. Tudott róla, hogy így lemaradok a vizsgáimról? – Nicholas elhallgatott, de épp csak addig, hogy ezzel is jelezze, ezt csupán költői kérdésnek szánta. – A professzoraim engedélyezték, hogy majd visszatértem után vizsgázzak, de természetesen be kellett vallanom, nem tudom, mikor fogok visszatérni. – Nagyot kortyolt az italból. – Nos, az volt ám az igazán kínos beszélgetés.

Nicholas az apjára pillantott, szinte akarta is már, hogy vágjon a szavába.

– Nem hinném, hogy jó szívvel engedélyezték a halasztást – folytatta –, de ez is olyan eset, amikor kapóra jön, ha az ember egy gróf fia. Persze barátokat ezzel nemigen lehet szerezni. Mert senki sem szíveli az olyanokat, akik a rangjuk révén kibújnak a vizsgák alól. Még akkor is, ha a kérdéses fickó igenis le akarja tenni a vizsgáit egy későbbi, bár talán már említettem, meghatározatlan időpontban.

– Már elnézésedet kértem, amiért elrángattalak a tanulmányaid mellől – mondta Lord Manston fojtott indulattal.

– Igen – felelte Nicholas kimérten – az ön igen részletes levelében.

Az apja egy ideig csak nézte, majd így szólt:

– Végeztél a háborgással?

– Egyelőre. – Nicholas belekortyolt az italába, majd meggondolta magát. Még egy valamit el akart mondani. – Azt azonban elárulom, hogy a számos eshetőség közül, amelyet hazafelé sorra vettem, arra álmomban sem gondoltam volna, hogy arra érek haza, az apám majdhogynem odaígérte a kezem valakinek.

– Odaígértem a kezed? – ismételte az apja kissé zavartan. – Úgy beszélsz, mint egy leány.

– Jelenleg annak is érzem magam, és bevallom, nincs ínyemre. – Megrázta a fejét. – Mélységes tiszteletem feléjük, hogy elviselik, amikor így parancsolgatnak nekik.

Lord Manston felhorkantott.

– Ha azt hiszed, bármikor is sikerült édesanyádnak vagy a nővérednek parancsolgatnom, akkor sajnálom, de tévedsz.

Nicholas letette a poharát. Elege lett. Még dél sem volt.

– Akkor miért teszi épp velem?

– Mert nincs más választásom – vágott vissza az apja. – Georgianának szüksége van rád.

– Vagyis feláldozná a fiát a keresztlánya kedvéért.

– Egyáltalán nem ezt teszem, és ezt te is pontosan tudod.

Pedig úgy tűnt. Mintha az apja kiválasztotta volna a kedvenc gyermekét, és az nem Nicholas.

Még csak nem is Rokesby.

Bár még Nicholasnak is el kellett ismernie, hogy a Rokesby és a Bridgerton család élete szorosan összeforrt. Évszázadok óta élnek egymás szomszédságában, de csak ez a legifjabb nemzedék fonta igazán szorosra ezt a kapcsolatot. A lordok és a ladyk közeli barátságot ápoltak, és mindegyiknek volt keresztgyermeke a másik családban.

Mindez akkor lett végképp hivatalos, amikor a legidősebb Rokesby fiú feleségül vette az idősebbik Bridgerton lányt. Aztán a harmadik Rokesby fiú feleségül vett egy Bridgerton unokahúgot.

Ha valakinek a kezébe nyomnának egy motringfonalat és elétennék a családfát, valóságos kusza macskabölcsőt tudna belőle csomózni.

– Ezt át kell gondolnom – közölte Nicholas, mert nyilván ez volt az egyetlen, amit mondhatott abban a pillanatban, és ami átmenetileg véget vethet apja akadékoskodásának.

– Természetesen – felelte az apja. – Megértem, ha mindez meglepetésként ért.

Az enyhe kifejezés…

– De szorít az idő. Holnapra döntést kell hoznod.

– Holnapra?

Az apjában volt annyi becsület, hogy legalább egy kissé szánakozva hozzátegye:

– Nem kerülhető meg.

– Közel két héten át utaztam, átéltem legalább hat viharos esőzést, félbehagytam a tanulmányaimat, és mindezt csakis azért, hogy parancsba adják, vegyem feleségül a szomszédomat, és még csak három napot sem méltóztatik adni, hogy legalább átgondoljam?

– Ez nem rólad szól, hanem Georgianáról.

– Már miért ne szólna rólam? – Nicholas szinte felbődült.

– Észre sem fogod venni, hogy megnősültél.

– Apám teljesen megőrült?

Nicholas egészen biztos volt benne, hogy soha az életben nem beszélt még így az apjával; sosem lett volna mersze. De képtelen volt elhinni a szavakat, amelyek apja szájából buktak elő.

Lord Manston bizonyosan meghibbant. Egy dolog azt felvetni, hogy a fia vegye feleségül Georgiana Bridgertont, ebben még volt is afféle ábrándos logika. De azt felvetni, hogy tegyen úgy, mintha ennek a legkisebb jelentősége sem lenne… hogy Nicholas élje tovább az életét úgy, mintha nem kelt volna egybe Georgie-val…

Ismeri egyáltalán a fiát?

– Képtelen vagyok erről több szót ejteni – mondta Nicholas. Odakóválygott az ajtóhoz, és hirtelen örült, hogy mégsem vette le a sáros csizmáját.

– Nicholas…

– Nem. Most ne. – Az egyik kezével nekitámaszkodott az ajtófélfának, és megvárta, hogy a légzése újra egyenletes legyen. Nem bízott magában annyira, hogy visszanézzen az apjára, de azt azért hozzátette: – Tiszteletreméltó, hogy így aggódik a keresztlányáért, és talán… talán hallgattam is volna önre, ha az óhaját kérésként fogalmazza meg.

– Dühös vagy. Megértem.

– Nem hinném. Mélységes közönye a saját fia érzései iránt…

– Tévedsz! – csattant fel az apja. – Biztosíthatlak, hogy sosem hagytam figyelmen kívül az érdekeidet. Ha ezt nem tettem egyértelművé, az azért van, mert Georgiana miatt aggódom, nem miattad.

Nicholas nagyot nyelt. Úgy érezte, minden izma kész elpattanni.

– Nekem jóval több időm volt megszokni a gondolatot – tette hozzá az apja halkan. – Az idő fontos tényező.

Nicholas ekkor az apja felé fordult.

– Ezt kívánja számomra? Szerelem és testi örömök nélküli házasságot?

– Természetesen nem. De a szeretet már adott. És Georgiana bájos teremtés. Messzemenőkig bízom abban, hogy idővel ti ketten rájöttök, milyen jól illetek egymáshoz.

– A többi gyermeke szerelemből házasodott – jegyezte meg Nicholas csendesen. – Mind a négyen.

– Ugyanezt reméltem a te számodra is. – Az apja elmosolyodott, de szomorúan, melankolikusan. – Nem tartom lehetetlennek.

– Nem fogok beleszeretni Georgianába. Szent isten, ha így lenne, nem gondolja, hogy már rég megtörtént volna?

Az apja derűsen elmosolyodott. Nem gúnyosan, csak derűsen.

Ám Nicholast ezzel nem tévesztette meg.

– Még azt sem tudom elképzelni, hogy megcsókolnám.

– Nem kell megcsókolnod. Csak feleségül venned.

Nicholas eltátotta a száját.

– Ugye csak rosszul hallottam?

– Nagyon kevés házasság kezdődik szenvedéllyel – mondta Lord Manston hirtelen baráti, sőt atyai hangon. – Édesanyád és én…

– Nem akarok önről és anyámról hallani.

– Ne légy prűd! – horkantott az apja.

Ez volt az a pillanat, amikor felmerült Nicholasban, hogy csak álmodja ezt az egész beszélgetést. Mert semmi más helyzetet nem tudott elképzelni, amikor az apja ilyen meghitt részletekkel akarna szolgálni a feleségéről.

– Orvos leszel – folytatta az apja kimérten. – Bizonyára tudod, hogy az édesanyáddal nem tudtunk volna öt gyermeket is…

– Elég! – Nicholas szó szerint felüvöltött. – Szent isten! Nem akarok erről hallani!

Az apja felkacagott. Felkacagott!

– Átgondolom – mondta végül Nicholas, és még csak palástolni sem próbálta neheztelését. – De holnap még nem tudok választ adni.

– Muszáj lesz.

– Az isten szerelmére, hallja egyáltalán, amit mondok?

– Nincs időnk meghallgatni. Georgiana élete romokban.

Körbe-körbe járnak. Mintha kint sétálnának a gyepen, ugyanazt a sávot taposva, míg a fű teljesen el nem kopik. Ám Nicholas mostanra már túlságosan kimerült volt ahhoz, hogy kiszabaduljon a körforgásból, ezért csak feltette a kérdést:

– És mi változik meg, ha pár napnyi gondolkodási időt kapok?

– Ha nem veszed feleségül – válaszolt Lord Manston –, akkor a szüleinek olyasvalakit kell találniuk, aki hajlandó.

Ez viszont rettenetes gondolathoz vezetett.

– Apám megvitatta ezt Lord és Lady Bridgertonnal?

Az apja csak némi habozás után válaszolt.

– Nem.

– Ugye nem hazudna nekem erről…

– Meg mered kérdőjelezni a becsületemet?

– A becsületét nem. Ám az ítélőképességéről már nem mondhatom el ugyanezt.

Az apja idegesen nyelt egyet.

– Javasoltam volna, de nem akartam hiú ábrándokba ringatni őket, ha esetleg visszautasítanád.

Nicholas kétkedve méregette.

– Eddig nem keltette azt a benyomást, hogy a visszautasítás mellett is dönthetek.

– Mindketten tudjuk, nem kényszeríthetlek arra, hogy elvedd a keresztlányomat.

– Csak épp végtelenül csalódott lenne, ha nem venném el.

Az apja erre nem mondott semmit.

– Válasznak ez is megteszi, ha jól sejtem – morogta Nicholas. Elgyötörten rogyott le egy székre. Most mégis mi az ördöghöz kezdjen?

Az apja bizonyosan rájött, hogy a fiánál betelt a pohár, mert párszor megköszörülte a torkát, majd így szólt:

– Mi lenne, ha behívnám az édesanyád?

– Vajon mi?

Nicholas nem akart ilyen gorombának tűnni, de komolyan, az anyja mégis mit tehetne?

– Mindig meg tud nyugtatni, amikor zaklatott vagyok. Talán veled is el tudja érni.

– Jó – morogta Nicholas. Túl fáradt volt ahhoz, hogy tovább vitatkozzon.

Ám mielőtt Lord Manston kimehetett volna a szalonból, kinyílt az ajtó, és Lady Manston lépett be nesztelen.

– Megállapodtatok?

– Még átgondolja – felelte a férje.

– Nem volt szükséges kimennie – jegyezte meg Nicholas.

– Gondoltam, könnyebb lesz, ha nem vagyok itt.

– Így is, úgy is nehéz lett volna.

– Azt hiszem, ez igaz. – Kezét a fia vállára tette, és gyengéden megszorította. – Ha számít a szavam, nagyon sajnálom, hogy ilyen helyzetbe kerültél.

Nicholas megpróbált mosolyt erőltetni az arcára.

Lady Manston megköszörülte a torkát. Furcsa hang volt.

– Emellett szeretnélek titeket tájékoztatni, hogy ma este Aubrey Hallban vacsorázunk.

– Ugye csak viccel? – nézett fel rá Nicholas.

Aubrey Hall volt a Bridgerton család otthona. Nicholas csak remélni tudta, hogy nem lesz az összes Bridgerton jelen.

Az anyja bánatosan mosolygott le rá.

– Attól tartok, nem, fiam. Már egy ideje terveztük, és azt is megemlítettem Lady Bridgertonnak, hogy itthon leszel.

Nicholas felnyögött. Mégis hogy juthatott ilyesmi az anyja eszébe?

– Alig várja, hogy halljon az edinburghi tanulmányaidról. Mint mindenki. De fáradt vagy. Te döntesz.

– Vagyis nem kötelező mennem?

Az anyja bájosan mosolygott.

– Mindenki ott lesz.

– Értem – mondta Nicholas. A hangját épp csak egy leheletnyi választotta el a keserűtől. – Szóval valójában nincs más választásom.

Úgy tűnt, mostantól erről fog szólni az élete.

Harmadik fejezet

Georgiana Bridgerton annyi mindent veszített már el az életében – egy bőrkötéses naplót, amelyet különösen kedvelt, Billie nővére ékszeres ládikájának kulcsát, két bal lábas cipőt –, de ez volt az első eset, hogy a jó hírét veszítette el.

Sokkal nehezebb pótolni, mint egy naplót.

Vagy a cipőket.

Az ékszeres ládikát kalapáccsal nyitotta fel, és bár senki sem örült az ebből eredő pusztításnak, Billie smaragd karkötőjét legalább épségben ki tudták emelni.

Persze soha többet nem kaphatta meg kölcsönbe, de Georgie ennyit mindenképp megérdemelt.

De a jó hír…

Az bizony megfoghatatlan, tünékeny dolog, nem lehet megjavítani, helyrehozni, és az sem számít, ha az ember az égadta világon SEMMIT SEM TETT, hogy elveszítse. A társadalom nem kegyes azokhoz a nőkhöz, akik megszegik a szabályokat.

Szimplán csak nem kegyes a nőkhöz, felesleges is tovább ragozni.

Georgiana végignézett az ágyán, ahol a három macskája, Judyth, Blanche és Cicapofi heverészett.

– Nem igazságos – mondta keserűen.

Judyth ezüstszürke mancsát Georgie bokájára tette, ennél együtt érzőbb gesztust nem is lehetett volna várni a trió legvisszafogottabb tagjától.

– Nem is az én hibám volt.

Nem ez az első alkalom, hogy kiejtette száján ezt a mondatot.

– Egy szóval sem céloztam arra, hogy feleségül mennék hozzá.

Ez is sokszor elhangzott már.

Blanche nagyot ásított.

– Ugye… – felelte Georgie. – Még csak a szabályokat sem szegtem meg. Sosem szegem meg a szabályokat.

Ez igaz is. Soha. Valószínűleg pont ezért hihette Freddie Oakes, hogy könnyen megszegheti őket helyette is.

Feltételezhetően bátorította a férfit – no, nem arra, hogy elrabolja, csak épp úgy viselkedett, mint minden tisztességes fiatal nő, aki felé érdeklődést mutat egy nőtlen fiatalember. Mindenesetre nem hessegette el. Egyszer táncoltak Lady Manston estélyén, majd kétszer a helyi táncmulatságon, és amikor Georgie Londonba utazott az édesanyjával, a férfi illendőképp vizitre jött a Bridgerton-házba.

Semmi, de semmi nem volt a férfi viselkedésében, ami arra utalt volna, hogy csődbe jutott, erkölcstelen alak.

Így amikor Freddie felvetette, hogy menjenek el a Pemberton könyvkereskedésbe, Georgie örömmel fogadta a meghívást. Imádta a könyvkereskedéseket, és köztudott, hogy a legjobbak Londonban találhatók.

Úgy öltözött fel erre a kiruccanásra, mint bármelyik hajadon kisasszony, és amikor Freddie megérkezett a családi hintóval, Georgie mosollyal az arcán és a szobalányával, Mariannal az oldalán csatlakozott a férfihoz.

A hölgyeknek nem illik gardedám nélkül beülni zárt hintóba úriemberekkel. És Georgie ezt a szabályt sosem szegte meg.

A könyvkereskedésből elsétáltak az Ananász és kanna nevű teázóba uzsonnázni – a tea és a sütemény mennyei volt! –, de persze ez is az etikett szerint zajlott, mint ahogy az megszokott és elvárt egy fiatal hölgy napirendjében.

Georgie nagyon szerette volna ezt tisztázni, nem mintha a macskáin kívül bárki is figyelt volna rá. Semmi rosszat nem tett.

Semmi. Rosszat.

Amikor eljött az indulás ideje, Freddie gáláns volt és előzékeny, óvatosan felsegítette Georgie-t a hintóba, mielőtt ő is beszállt volna. Az Oakes család inasa már lépett is, hogy ugyanezt udvariasan felajánlja Mariannak, de ekkor Freddie az orruk előtt becsapta az ajtót, az öklével megzörgette a mennyezetet, és máris nekilódultak, csak úgy száguldottak végig a Berkeley Streeten.

Majdnem elütöttek egy kutyát.

Marian teljesen kétségbeesett. Éppenséggel az Oakes család inasa is. Nem avatták be a tervbe, és egyszerre rettegett attól, hogy haladéktalanul felmondanak neki, és attól, hogy utoléri az örök kárhozat.

Az inast nem bocsátották el, és Mariant sem. Az Oakes és a Bridgerton család egyaránt tudta, kit hibáztassanak a botrányért, és mindkét család volt oly nagyvonalú, hogy nem a cselédeken álltak bosszút.

Ám az úri társaság többi tagja… Ohó! Ők viszont napokig csámcsogtak a híren. És arra a végkövetkeztetésre jutottak, hogy Georgiana Bridgerton azt kapta, amit megérdemelt.

Beképzelt vénlány.

Csúf béka.

Meg kellene köszönnie Mr. Oaksnak. Hiszen nem állnak sorban előtte a kérők.

Természetesen ebből semmi sem igaz: nem beképzelt vénlány, nem is csúf béka, és ami azt illeti, igenis egyszer már megkérték a kezét, de amikor úgy döntött, hogy nemet mond, azt is elhatározta, nem hozza kellemetlen helyzetbe a fiatalembert azzal, hogy a kudarcát nagydobra veri.

Mert ő ennyire tapintatos. Vagy legalábbis igyekszik az lenni.

Bár vélhetőleg csakugyan vénlány. Georgie nem igazán tudta, melyik az a bizonyos életkor, amely a harmatosan friss leányzó és a vén satrafa közötti határvonalat jelöli, de huszonhat évesen valószínűleg már átlépte.

Azonban ő maga alakította így. Nem szeretett volna londoni szezont. Nem volt épp szégyenlős, vagy legalábbis nem tartotta annak magát, de már attól element az életkedve, ha arra az embertömegre gondolt, amelyet éjjel-nappal el kellene viselnie. A nővére londoni tartózkodásának története sem győzte meg az ellenkezőjéről. (Billie szó szerint felgyújtott valakit, bár nem szándékosan.)

Igaz, hogy Billie később feleségül ment Manston jövendőbeli grófjához, de ennek semmi köze sem volt ahhoz a katasztrófába torkollott, kurtán-furcsán végződő londoni szezonhoz. George Rokesby mindössze három mérföldre lakott, és egész életükben ismerték egymást. Ha Billie képes volt férjet találni anélkül, hogy ki kellett volna tennie a lábát Anglia délkeleti csücskéből, akkor ez Georgie-nak is sikerülhet.

Nem ütközött nehézségekbe meggyőzni a szüleit, hogy mondjanak le a hagyományos londoni debütálásról. Georgie gyerekkorában sokat betegeskedett, mindig köhögött és fulladozott. Jobbára kinőtte, de az anyja még mindig sokat aggodalmaskodott, és meglehet, hogy Georgie egyszer-kétszer ki is használta ezt. Persze nem hazudott. A fojtogató, szennyezett londoni levegő bizonyosan nem tett volna jót a tüdejének. Bárki tüdejének.

De most fél London szent meggyőződése, hogy azért hagyta ki a szezont, mert felsőbbrendűnek tartotta magát, és a másik fele pedig azt hiszi, bizonyára valami szörnyű hibája van, amit a szülei megpróbálnak eltitkolni a társaság előtt.

Isten ments, hogy egy hölgy úgy döntsön, azért nem akar Londonba menni, mert nincs kedve Londonba menni.

– Ah, ez a vég. Dőlt betűkben gondolkodom – sóhajtott Georgie. Ez biztosan a kezdődő elmezavar jele… Előrehajolt a lábához, és felnyalábolta Blanche-t. – Tönkretettek? – kérdezte a szinte teljesen fekete macskát. – Nyilván, de mégis mit jelent rám nézve?

Blanche vállat vont.

Persze lehet, hogy csak Georgie tartotta csálén.

– Bocsánat – dünnyögte, és letette az állatot, és egy picit lenyomta a macska hátát, hogy kénytelen legyen lefeküdni. Blanche értette a célzást, összegömbölyödött mellette, és dorombolva hálálta meg, hogy Georgie a tarkóját vakargatja.

Mégis mitévő legyen?

– Sosem a férfi hibája – jegyezte meg.

Freddie Oakes bezzeg nem kuporog a szobájában, hogy ne hallja, ahogyan az anyja a gyermekét ért szerencsétlenség miatt zokog.

– Valószínűleg a klubjában ünneplik. Szép volt, öregem! – rikkantotta Georgie az angol elit affektáló beszédmodorát eltúlozva. Persze ez az ő beszédmodora is, de olyan könnyen ki lehetett figurázni.

– Eliszkoltál a Bridgerton leányzóval – utánozta. – Minő előrelátás, barátom. Évi négyszázezre van, úgy hallottam.

Ez nem is igaz.

Mármint nem volt évi négyszázezre. Annyija senkinek sincs. De ettől a túlzástól jobban hangzott az egész, és ha valakinek most joga van ahhoz, hogy kiszínezze a történetet, akkor az ő.

– Megejtetted? Megvolt az a bizonyos? Beadta a derekát?

Szentséges ég, ha az anyja most hallaná!

És mégis mit felelne Freddie egy ilyen kérdésre? Hazudna? Számítana ez? Még akkor is, ha elmondaná, hogy nem háltak együtt…

Mert nem háltak együtt. Georgie gondoskodott erről egy jól irányzott rúgással Freddie ágyékába. De még ha a férfi bevallaná az igazat, és elismerné, hogy nem aludtak egy ágyban, nem számítana. Georgie tíz órán át kettesben volt vele a hintóban, majd további három órán keresztül egyazon szobában tartózkodtak, mielőtt sikerült úgymond ártalmatlanítania. Lehet, hogy övé a világ legépebb szűzhártyája, de akkor is letiport liliomnak számít.

– A szűzhártyám lehetne akár tenyérnyi vastag, akkor sem tartana senki szűznek.

A macskáira pillantott.

– Igazam van, hölgyek?

Blanche megnyalta a mancsát.

Judyth ügyet sem vetett rá.

Cicapofi pedig… Nos, Cicapofi kandúr. Georgiana feltételezte, hogy a vörös cirmos úgysem értené.

De a világ összes szenvedése sem lett volna elég, hogy Georgie képzelete ne röppenjen vissza a londoni klubokhoz, ahol az ország jövendőbeli vezetői kétségtelenül az ő bukásáról pletykálnak.

Borzalmas volt és rémes, és Georgie hiába győzködte magát, hogy nem is róla beszélnek, és talán már áttértek olyan témákra, amelyek számítanak, mint például a franciaországi forradalom, vagy a mezőgazdaság helyzete fent, északon. Tudvalevőleg ezek azok a témák, amelyekkel foglalkozniuk kellene, mivel a társaság fele egy szép napon majd a Lordok házában foglal helyet.

De nem. Georgie pontosan tudta, hogy nem így van. Felirkálják a nevét abba az átkozott fogadási jegyzőkönyvbe, és megteszik a téteket, hogy a hónap végére Mrs. Oakes lesz belőle. És épp eleget tudott az éretlen fiatalemberekről ahhoz, hogy tudja, még dalocskákat is írnak róla, és harsányan röhögnek rajta.

Georgiana Oakes, vele jól kitolsz.

Istenem, ez rémes. Bár valószínűleg helytálló. Pontosan ilyesmiket kurjongatnának.

A kis Miss Bridgerton, olyan… olyan…

Semmi sem rímelt a Bridgertonra.

Lehet, hogy jobb is ez így.

Most már kénytelen lesz feleségül menni hozzád, hahaha!

Georgie szeme összeszűkült.

– Majd. Ha. Fagy.

– Georgiana!

Georgie az ajtó felé fordult, és fülelt. Az anyja közeledett a folyosón. Csodás…

– Georgiana!

– A szobámban vagyok, mama.

– Nos, azt tudom, de… – Az anyja bekopogott.

Georgie-nak átfutott a fején, mi lenne, ha nem az elvárt „szabaddal” válaszolna.

Újabb kopogás.

– Georgiana?

Georgie felsóhajtott.

– Szabad!

Ennyire mégsem volt dacos. Vagy talán csak nem volt hozzá ereje.

Lady Bridgerton belépett, majd halkan becsukta maga mögött az ajtót. Bájosan festett, mint mindig: a búzavirágkék selyemstóla, amelyet a vállára terített, kiemelte szeme kékjét.

Georgie imádta az anyját, nagyon is, de néha azt kívánta, bár ne lenne ennyire könnyedén elegáns.

– Kivel beszélgettél? – kérdezte az anyja.

– Magammal.

– Ó… – Mintha az anyja nem egészen ezt a választ várta volna, habár igazság szerint Georgie el sem tudta képzelni, mi lett volna a jobb… Ha bevallja, hogy a macskáival folytatott elmélyült társalgást?

Az anyja halványan elmosolyodott.

– Nos, hogy érzed magad?

Bizonyosan nem akar őszinte választ kapni erre a kérdésre. Georgie várt egy kicsit, majd így felelt:

– Nem igazán tudom, mit feleljek erre.

– Értem. – Lady Bridgerton óvatosan leült az ágy szélére. Georgie észrevette, hogy a szeme kissé be van dagadva. Nagyot nyelt. Majdnem egy hónap telt már el, de az anyja még mindig mindennap sírt.

Utálta, hogy ő felelős ezért.

Nem az ő hibája, de ő a felelős. Valamiképp. Nem igazán volt kedve kigubancolni ezt a szövevényt.

Georgie felkapta Judythot, és az anyja felé nyújtotta:

– Kéri a cicát, mama?

Lady Bridgerton először pislogott, de az ölébe vette a macskát.

– Igen, köszönöm.

Georgie Blanche-t simogatta, az anyja pedig Judythot.

– Ez segít – suttogta Georgie.

Az anyja szórakozottan bólintott:

– Igen.

Georgie megköszörülte a torkát.

– Van valami fontos, amit mondani óhajtott nekem?

– Ó, igen. Vacsoravendégeket várunk.

Georgiana majdnem felnyögött. Kis híja volt.

– Komolyan?

– Kérlek, mellőzd ezt a hangnemet.

– Miféle hangnem illik egy ilyen pillanathoz?

Az anyja letette Judythot.

– Georgiana, megértem, hogy ez most egy nagyon nehéz helyzet, de tovább kell lépnünk.

– Én nem léphetnék inkább csak holnap?

– Édesem… – Az anyja megfogta a kezét. – Hiszen csak a család.

– Nem vagyok éhes.

– Ez miért számít?

Georgie elképedve bámult az anyjára.

– Az étkezésnek nem ez lenne a lényege?

Lady Bridgerton összeszorította a száját, és Georgie más körülmények között megtapsolta volna, amiért nem forgatta a szemét.

– Mindenki ott lesz a vacsorán, Georgiana. Igen furcsán venné ki magát, ha te tüntetőleg távol maradnál.

– Ki az a mindenki?

– Mindenki, akinek fontos vagy.

– Akinek fontos vagyok, az érteni fogja, miért nem vagyok éhes. Tönkretettek, mama. Az ilyesmi igencsak elveszi az ember étvágyát.

– Georgiana, ezt ne.

– Mit ne? – kérdezte Georgiana. – Ne tréfáljak vele? Ez az egy, amit még megtehetek.

– Nos, én nem.

– A mamának nem is kell. De muszáj hagynia nekem, máskülönben sírva fakadok.

– Lehet, hogy azt kellene.

– Sírni? Nem. Azt nem vagyok hajlandó.