A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: The Seven Rings

First published in the United States in 2025 by St. Martin’s Press,

an imprint of St. Martin’s Publishing Group

Fordította: Tóth Gizella

Copyright © 2025 by Nora Roberts

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2025

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Tihanyi Linda

Szerkesztő: Tihanyi Linda

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Malum Stúdió

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-566-928-8

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Leslie-nek és Amynek,
akik nem csak partnerek, barátok is

ELSŐ RÉSZ

ŐRÜLET

Őrült beszéd, őrült beszéd: de van benne rendszer.{1}

SHAKESPEARE: HAMLET

ELŐSZÓ

Az 1870-es években Arthur Poole, egy roppant becsvágyó fiatalember áthajózott az Atlanti-óceánon. Útja Maine sziklás, tengermosta partjaihoz vitte, és ő sajátjaként fogadta el ezt az új világot.

Dolgozott, tanult és gyarapodott.

Ez a becsvágyó és előrelátó fiatalember hajókat épített, és lerakta egy vállalkozás alapjait. Az üzlet gazdagítása és bővítése érdekében ravaszul, pénzért és pozícióért nősült.

Idővel a házaspár szerelme is kivirágzott, mint a virágok a parlagon hagyott mezőn.

A következő nemzedékekre gondolva tartósra építette a vállalkozását. És a hullámzó, háborgó tenger fölé hatalmas házat emelt, szintén tartósat, kőből, burkolt falakkal és magasba szökő tornyokkal, a legfinomabb mahagóniból készült, masszív bejárati ajtóval.

A tenger iránti szeretettől vezérelve egy tetőteraszt is hozzáépített, s gyakran maga is ott állt, figyelve, ahogy a hajói az Atlanti-óceán szeszélyes vizeit szelik.

Gyermekei e falak közt vették első lélegzetüket, a kertben játszottak, a széles folyosókon rohangáltak, a közeli erdőben barangoltak, megtanultak lovagolni, hajózni.

Arthur Poole sikeres embernek tartotta magát, nem csak sikeres üzletembernek, aki a szegénységből gazdaggá lett, aki a nevét viselő falu feletti sziklákon élt. Hanem sikeres férjnek és apának is. Családfőnek.

Családapaként büszke volt a gyermekeire, és ikerfiai közül az elsőszülöttre, aki egy kedves (és tehetős) nőnek udvarolt, és el is nyerte a szívét.

Collin Poole nem az előrelépés, a pénz vagy a társadalmi pozíció kedvéért akarta elvenni Astrid Grandville-t, hanem szerelemből.

Életének utolsó napján Arthur Poole kilovagolt az erdőbe a friss őszi levegőn, s ahogy az gyakran megtörtént, a jövőn merengett. Az esküvői tervek foglalkoztatták. A legszebb és legelegánsabb esküvőnek ígérkezett, amelyet Poole’s Bay valaha látott. Arra gondolt, hogy kibővíti a kastélyt, több helyet biztosítva így jövendő unokáinak.

De nem lehetett ott a fia esküvőjén. Sohasem láthatta az unokáit. Azon a szép őszi napon áldozatul esett egy sötét boszorkány gonosz varázslatának, aki arra vágyott, amije volt.

Nem a családjára, nem az üzletére, de még csak nem is a vagyonára, hanem a kastélyra.

Hester Dobbs semmitől sem riadt vissza, még a gyilkosságtól sem, hogy a Poole-kastély úrnője legyen.

És mindazok, akik ismerték és szerették Arthur Poole-t, gyászolták a tragikus lovasbalesetnek hitt esemény miatt, ami a végzetét okozta.

Amikor Arthur halála nem váltotta be Hester reményeit, az esküvője napján meggyilkolta Astrid Grandville Poole-t.

És a kegyetlen gyilkosság után, Poole vérével a kezén, a száján, Astrid jegygyűrűjével a saját ujján elátkozta a kastélyt, és annak jövőjét.

Az átok szerint a Poole-ok minden nemzedékéből meghal egy menyasszony a kastélyban az ő keze által.

Bár megszökött a hóhér kötele elől, őrületében visszatért a kastélyba. Egy éjszakán, amikor az óra hármat ütött, és telihold ragyogott a víz felett, saját vérével pecsételte meg az átkot.

A hullámtörő gátról a könyörtelen vízbe vetette magát.

Több mint két évszázadon át állt a kastély, kő, fa, üveg, a nagy tengert figyelve. Tanúja volt, ahogy falai közt nemzedékek születnek és halnak meg. Ahogy azt Arthur Poole elképzelte, a kastély nőtt, és nemzedékeken át otthont adott az unokáinak, azok gyermekeinek és az ő gyermekeiknek.

És minden nemzedék megtapasztalta a tragédiát: egy menyasszony elvesztését Hester Dobbs torz vágyai miatt.

Mígnem hét menyasszony veszett oda, s hét gyűrű csillogott a boszorkány kezén, aki meggyilkolta őket.

De a szellemük a falakon belül maradt, akárcsak Dobbsé, akárcsak másoké, akik vagy úgy döntöttek, hogy maradnak, vagy még meg kellett keresniük a falakon túlra vezető utat.

Ott járkáltak, dolgoztak, figyeltek.

És várták azt, aki megtörheti az átkot.

És ő eljött. Egy nő, akinek az ereiben Poole-vér folyt, és aki semmit sem tudott erről a rokonsági kapcsolatról. Semmit sem tudott az apja bátyjáról, az ikertestvéréről, vagy a szívtelen tervről, amely elválasztotta őket, miután az anyjuk a születésük után áldozatul esett Dobbs átkának.

Nem tudott a szellemekről és átkokról, sem a szerepről, amelyet el kellett játszania.

De idővel megtudta.

Egyedül jött a kastélyba – bár nem maradt egyedül –, hogy megismerkedjen családja újonnan felfedezett tagjaival, hogy megismerje a történetüket, hogy kiderítse, hogyan és miért szakították el az apját a testvérétől.

Hogyan lehetséges, hogy bár saját tragikus halála előtt sohasem járt a kastélyban, mégis festőként vászonra vitte azt? Hogyan rajzolhatta le a ragadozókkal keretezett tükröt, amelynek két oldalán ő és egy hozzá hasonló fiú áll, amikor mit sem tudott az ikertestvére létezéséről?

És miközben a nő tanult, ő is járkált és dolgozott.

Amikor pedig a tükör szólította, átlépett az üvegen. Tanúja volt a hét menyasszony halálának, és meggyászolta őket. Tanúja volt a hét jegygyűrű ellopásának, és megesküdött, hogy visszaszerzi őket.

Azzal, hogy amit egykor lehetetlennek hitt, valósággá vált, Sonya MacTavish megértette, hogy a gyűrűk jelentik a kulcsot az átok megtöréséhez és ahhoz, hogy Hester Dobbst örökre száműzzék a kastélyból.

Megfogadta, hogy marad, kutat és küzd mindazokért, akik előtte jöttek, a házért, amelyet az otthonává tett, és a hét elveszejtett menyasszonyért.

Még akkor is, amikor a halál ébredezni kezdett körülötte.

ELSŐ FEJEZET

A halottak megtöltötték a kastélyt, de nem úgy, mint azok a szellemek, akikhez Sonya már hozzászokott, sőt, meg is kedvelt. Most vérrel és összetört testekkel, gyötrelemmel és kétségbeeséssel töltötték meg.

Úgy járta át a fájdalmuk, mintha a sajátja lenne, amikor lenézett Astrid Poole-ra és a fehér ruháján terjedő vörös foltra. Amikor felnézett az első Collin Poole-ra, amint a menyasszonya fölött ringatózott a saját bánatából szőtt hurokban.

És az első mellett ott hevert az utolsó menyasszony összetört és véres teste a lépcső alján. És mellette, kezét az övére téve az utolsó Collin Poole, a férj, aki évtizedekkel túlélte őt, mielőtt ugyanezen a lépcsőn a halálba zuhant.

Noha tovább élt, idősebb lett, Sonya az apja arcát látta abban az arcban. Abban a pillanatban friss gyász is társult a fájdalomhoz és félelemhez.

Életre és melegségre volt szüksége, ezért megfogta Trey kezét.

– Collin az. Apám ikertestvére.

– Igen, pontosan így találtam rá.

III. Oliver Doyle számára, aki ügyvéd volt, és egyben Sonya kedvese, Collin Poole családtag volt. Erre gondolva Sonya átölelte a férfit.

– Sajnálom. Annyira sajnálom! – Aztán szorosan behunyta a szemét. – Istenem! Jóságos istenem, hallod őket?

– Hallom. Owen – fordult a barátjához és Sonya unokatestvéréhez, akinek az ereiben szintén Poole-vér folyt.

– Nehéz bármi mást hallani, hacsak nem vesszük a kutyák vonyítását.

– Tegyél le – bökte meg Owen mellkasát Cleo, így a férfi letette. – Leejtettem egy poharat. Egyikünkön sincs cipő, szóval vigyázzatok, hová léptek.

Sonyához lépett, megfogta legjobb barátnője kezét, és ugyanolyan jegesnek találta, mint a sajátját.

– Feltakarítom.

Owen szavára Cleo vad pillantással reagált.

– Nem mész sehová. Ne merészeld!

– Meg kell állítanunk! – Sonya tehetetlenségében a fülére szorította a kezét. – Kínozza őket. Meg kell állítanunk!

– A félelemből táplálkozik – emlékeztette a többieket Cleo. – Komolyan próbálok egyetlen rohadt morzsát sem adni neki, de… – Elhallgatott, felnézett a lépcsőre. – Ó, Jézusom!

Johanna állt a lépcső tetején, maga mellett egy árnyalakkal. Még a zaj mellett is hallották a roppanást, ahogy a nyaka eltört. Élettelen teste ugyanúgy bucskázott le a lépcsőn, ahogy az esküvője napján.

– Újra megöli őket. Mindegyiküket. Mindenki meghal megint. Meg kell állítanunk! – mondta Sonya. – A francba a félelemmel! – És a haragja kiégette a félelmet, miközben letörölte a könnyeit. – Arra kényszeríti őket, hogy ismét átéljék a halálukat, őket kínozza, hogy minket megfélemlítsen.

Miközben beszélt, az első Collin Poole, hurokkal a nyakában leugrott a lépcsőről. A kötél reccsent, ahogy a nyaka is.

– Kegyetlen – mormolta Owen. – Benne vagyok egy „francba a félelemmel” körben.

– Egy kör, fogjátok meg egymás kezét – parancsolta Cleo.

– Miért?

– Nézd, Owen, amatőr vagyok, de az egység számít. Mit csináltál, amikor Pye megszökött és felrohant az Aranyszoba ajtajához, amikor az a ribanc megint cirkuszolt?

– A macska után mentem.

– Énekeltél. Szóval, a fenébe is, énekelj! Mindenki énekeljen!

– Az akarod, hogy énekeljünk?

Cleo vállat vont Trey kérdésére.

– Jobb, mint állni és csak nézni meg hallgatni ezt az egészet. Clover zenével kommunikál velünk, szóval miért is ne.

– Mit éneklünk? – akarta tudni Owen, és erősen megszorította Sonya kezét, miközben Astrid Poole, kezét a vérző sebére szorítva, lefelé tántorgott a lépcsőn.

– Egyetlen rohadt dal sem jut az eszembe.

– Dühösek vagyunk? – csattant fel Trey, és hagyta, hogy ez a düh eluralkodjék rajta, amikor a férfi, akit második apjaként szeretett, lezuhant a lépcsőn.

– De még mennyire! – mondta Sonya, és könnyeit visszanyelve megismételte. – De még mennyire. Átkozottul dühösek vagyunk!

– Akkor próbáljuk meg ezt. – És hangját felemelve, túlharsogva a zokogást, a vonyítást, rázendített. – „Titkolóznak előtted, tudod, hogy mind csak színlelnek.”

Hangja az egykori középiskolás amatőr banda énekeseként tisztán csengett.

A szöveg után kutatva Sonya csatlakozott hozzá Cleóval.

– „Küldd be a csontvázaidat.”

Az biztos, hogy pokolian illik a pillanathoz, gondolta, miközben a dac és a kihívás szavait énekelték. Félelem nélküli szavakat.

Fények villogtak, ajtók csapódtak. De a gyötrelmek hangjai fokozatosan elcsitultak.

Amikor az átvezető részhez értek, és arról énekelt, hogy ő lesz a kéz, amely „elintéz téged”, komolyan is gondolta.

Mire befejezték, a ház elcsendesedett. Senki sem feküdt a lépcső alján, senki sem lógott a felettük lévő kötélen.

– Foo Fighters. – Owen ökölpacsizott Treyjel. – Ihletett választás.

– Arra gondoltam, hogy a The Pretender (A színlelő) jó választás, mert Dobbs is csak az. Színlelő, aki a kastély úrnője próbál lenni. – Az ajkához emelte Sonya kezét. – Jól vagy, édesem?

– Mindjárt jól leszek. – Mivel Yoda a mancsát a lábának támasztva ágaskodott, Sonya lehajolt és megsimogatta. – Jól szórakoztál, ugye? Mindnyájan pokoli jól szórakoztatok, fiúk.

– Ahogy az én lánykám is – mondta Cleo, miközben a fekete macska előbb az ő, majd Owen lábai közt tekergett. – Mindannyiuknak jólesne egy kis friss levegő. Ahogy nekem is.

– Csak hagyd nyitva az ajtót – javasolta Sonya –, hadd jöjjön be a levegő. – Feltakarítom az üvegszilánkokat.

– Megcsinálom én – mondta Trey. – Te maradj Cleóval.

Miközben Sonya kifelé terelte Yodát, Trey Mookie-ját, Owen Jonesát Cleóval és a macskával együtt, Trey a konyhába indult a seprűért. Amikor visszatért, Owen a lépcső alján állt, és azt a helyet nézte, ahol Collint látták.

– Láttad lezuhanni.

Owen bólintott.

– Igen. Volt egy olyan rossz érzésem, hogy talán szándékosan ugrott le, belefáradt a Johanna nélküli életbe. Vagy ami még rosszabb, hogy Dobbs lökte le.

– Megbotlott. Nekem is megvolt ez a rossz érzésem, de megbotlott. Úgy tűnt, félálomban volt, nem volt igazán magánál.

– Korábban néhány napig megfázással küzdött.

– Igen, szóval nem igazán volt stabil. De valami megdöbbentette. Szerintem látta…

– Johannát – fejezte be Owen a mondatot. – A lépcső alján. Akár tényleg látta, akár csak képzelte, eszébe jutott, hogy így talált rá, és ez eléggé kibillentette az egyensúlyából.

– Nem hiszem, hogy Dobbs volt. Collin egyszerűen elvétette a lépést, és lezuhant.

– A keze Johannáén nyugodott. Az imént, amikor láttuk. Nem hiszem, hogy szándékosan tette, de szerintem jó volt így neki. Dobbs hibát követett el, amikor ezt megmutatta nekünk, mert jobban érzem magam miatta. Így már abban a hitben élek, hogy csak elvétette a lépést, de jó volt így neki.

– Le fogjuk győzni, Owen.

– Arra mérget vehetsz. – A férfi elvigyorodott. – Rengeteg dalt ismerek.

Clover, a hatodik menyasszony és egyben Sonya nagymamája, Rihanna Don’t Stop the Music (Ne állítsd le a zenét) című dalával szólt közbe.

– Úgy lesz, bébi. És ha már itt tartunk, reggelit akarok. Egy óra múlva úgyis fel kell kelnem. – Owen a nyitott ajtó felé pillantott. – Mennyi az esélye annak, hogy rábeszéljük Cleót egy hajnali omlettre?

– Mondd meg te. Te vagy az, aki együtt alszik vele.

– Ötven százalékot adok neki, kicsit többet, ha kávéval várjuk.

Trey visszavitte a seprűt és a törött üveggel teli szemeteslapátot a konyhába.

– Főzz kávét – tanácsolta. – Mindenkinek időre van szüksége, hogy megnyugodjon. Ez más volt, mint tudni, hogy a ház tele van szellemekkel. Láttuk őket meghalni, hallottuk és éreztük.

– Dobbs most csendes. Rengeteg energiájába kerülhetett, hogy mindezt véghez vigye.

– Bántani akarta őket. Ebben a házban mindenki, legyen élő vagy holt, azt akarja, hogy eltűnjön. Ennek az egyetlen általunk ismert módja az, hogy megtaláljuk a gyűrűket. Visszavesszük őket, megtörjük az átkot, és azzal távozásra kényszerítjük.

– És Sonya mostanra mind a hét menyasszonyt látta. Látta őket meghalni.

– Pontosan. És innentől csak rosszabbodik a helyzet, Owen. – Trey leült a konyhaszigethez, és beletúrt kócos, fekete hajába. – Nem lehetünk itt a hét minden napján, a nap minden órájában. De mind a két lány itt él, itt dolgozik.

Miután Owen feltette a kávét, tojást, sajtot, szalonnát vett elő. Ha nem tudná Cleót rábeszélni a reggelikészítésre, majd ő összedob valamit.

– Értem az aggodalmad. Én is érzem. De az igazat megvallva… – A pulton át a férfira nézett, akihez életre szóló barátság fűzte. – Nem ismerek két olyan nőt… az ördögbe is, bárkit, legyen az férfi vagy nő, aki jobban kezelné ezt a helyzetet, mint ők teszik.

– Amikor a tükör feltűnik, Sonyának nincs választása. Át kell mennie.

– És te nem mehetsz vele. – Owen Poole-zöld szeme nyugodt tekintettel nézett rá, miközben átadta Treynek a bögre kávét. – Én viszont igen, ha itt vagyok. De neked és Cleónak ezen az oldalon kell várnotok. Ezt nehéz lenyelnie egy olyan fickónak, akit a természete és a képességei is arra sarkallnak, hogy másoknak segítsen, és rendbe hozza a dolgokat.

– Átkozottul nehéz elhinni, hogy újból visszajössz.

– A helyzet a következő. – Owen felvette a saját bögréjét. – Tekintve, hogy a tükröt ragadozók keretezik, úgy fest, mint ami élve fel tudna falni, mégis azt kell hinnünk, hogy a mi oldalunkon áll, különben miért mutatná meg Sonyának mindazt, amit tudnia kell ahhoz, hogy kiebrudalja innen azt a ribancot?

– Én is ezt mondom magamnak. Mint ahogy azt is, hogy abból, amit tudunk vagy hiszünk, Collin és Sonya apja arra használta a tükröt, hogy kommunikáljanak egymással. Talán soha nem is tudták pontosan, hogy hogyan és miért.

– Sonya apja valószínűleg tényleg sohasem tudta meg, de Collinnak rá kellett jönnie, miután apád felállította a családfát. Amikor megtudta, hogy volt egy ikertestvére, akit elvettek tőle és örökbe adtak, meg kellett értenie.

– És mire rájött és elhatározta, hogy felveszi a kapcsolatot MacTavishsel, ő már meghalt.

– Szóval itt tartunk – tette hozzá Owen. – Collin öccse egyetlen gyermekére hagyja a kastélyt. Te belezúgsz. A lány ráveszi a barátnőjét, hogy költözzön hozzá, és én belezúgok a barátnőbe. Van egyfajta szimmetria. Fogalmam sincs, ez mi a fenét jelent, de öregem, ez van.

Owen ekkor meghallotta a házon át száguldva közeledő kutyák hangját.

– Nézzük, hogy ő eléggé belém esett-e ahhoz, hogy megsüttessem vele azt az omlettet.

Mielőtt Sonyát követve Bostonból Maine-be költözött volna, Cleopatra Fabares emlékei szerint csak egy játékkal vagy munkával töltött éjszaka után látta a napfelkeltét.

Ami pedig a reggeli – vagy bármely más étel – elkészítését illeti, ilyesmit nagyjából soha életében nem csinált.

De az akkor volt, ez meg most van.

Gondolkodás nélkül elfogadta Sonya ajánlatát, hogy költözzön hozzá, és legyen az övé Collin Poole toronybéli műterme. De azzal a kikötéssel, hogy ő lesz a bevásárlás és a főzés felelőse.

Ez hosszú és széles körű tanulási folyamatot jelentett a louisianai születésű festő és illusztrátor számára, de – meglepetésére – beletanult. Sőt, még élvezte is.

És mivel a hajnali háromórai ébresztő és mindaz, ami utána következett, felfokozták az étvágyát, Owennek nem volt nehéz rábeszélnie az omlettsütésre.

Világosbarna sörényét feltűzte, Owent kiküldte a konyhakertbe petrezselyemért és tárkonyért, és munkához látott.

Ez tennivalót adott neki, és ami még fontosabb, időt Sonyának, hogy megnyugodjon.

Barátnője még mindig nagyon dühös volt, és ebben Cleo is osztozott vele. De Sonya kicsit sápadtnak is tűnt, és sötétzöld szemében olyan fáradtság tükröződött, amely többől, sokkal többől fakadt, mint a megszakított alvás.

Az ő vállát nyomta a teher, és bár a többiek tudtak segíteni, és segítettek is, átvenni nem tudták tőle.

Ez segít, gondolta Cleo. Nemcsak az étel, hanem a társaság, a rutin. Trey és Sonya az állatokat eteti, Owen tányérokat és evőeszközöket vesz elő.

Csak a mozgás, az élet – és az egység – segít.

Amikor a sütő időzítője megszólalt, Sonya odament, hogy kivegye a szalonnát. Trey kenyeret tett a kenyérpirítóba… és Sonyát figyelte.

Fél, hogy összetörik, gondolta Cleo, miközben a négy omlett közül a harmadikat a tálra csúsztatta, és betette a melegítőbe.

De nem fog.

Nem jobban, ahogy ő vagy Owen, miután látták meghalni a férfit, akit mindketten szerettek és tiszteltek.

Egyikük sem tört össze.

Amikor az utolsó megolvadt vajdarab habosodni kezdett a serpenyőben, Cleo beleöntötte a tojásos sajtos fűszeres keveréket.

– Azt hiszem, ma odakint fogok festeni, hátul. Tanulmányt készítek a kertről. A pergolán lévő lilaakácról.

– Miattam nem kell a ház közelében maradnod, Cleo.

– Távolabb is mehetnék, ha akarnék, de amit szeretnék, az hátul van, odakint. Hacsak nem akarod ellógni a napot, és vitorlázni egyet az öbölben a gyönyörű kis hajómon.

– A Ryder-megbízás mellett van néhány munkám, amelyekkel zsonglőrködnöm kell. Nem vehetek ki szabadnapot.

– Akkor jövő hétvégén.

Sonya elmosolyodott, de a mosoly nem ért el a szeméig.

– A jövő hétvége jól hangzik.

Az utolsó omlett is a tálcára került a szalonnával és a pirítóssal együtt, és asztalhoz ültek, miközben a négy állat hajnali szunyókálásba merült.

– Ez csodásan néz ki, Cleo!

– Erről csak akkor győzöl meg, Son, ha eszel belőle.

– Eszem. És ne haragudj, hogy mindenben csak kolonc vagyok a nyakadon.

– Nem vagy kolonc – tiltakozott Trey, és az egyik omlettet határozottan a lány tányérjára tette.

– Pedig annak érzem magam. Láttam képeket, és… Collin idősebb volt, amikor meghalt, mint az apám, valahogy mégsem voltam felkészülve arra, hogy mennyire hasonlítottak egymásra. Neked és Owennek biztosan még rosszabb volt, de úgy tűnik, egyelőre képtelen vagyok szabadulni ettől a résztől. És semmit sem hallottunk Clovertől azóta, hogy annak vége lett. Mindig olyan sok mondanivalója van, és aggódom, hogy…

Miközben beszélt, a konyhapulton lévő tabletről felcsendült Elton John dala, az I’m Still Standing (Még bírom).

Amikor Sonya szemébe könnyek szöktek, Trey felé nyúlt.

– Nem, nem, ez most a megkönnyebbüléstől van. Pontosan ez az, amit hallanom kellett, Clover. És mi is bírjuk még. – A villájára vett egy falatot az omlettből, megkóstolta, és őszintén elmosolyodott. – És ez pont olyan csodálatosan finom, amilyennek látszik.

Ettek, miközben a macska és a három kutya aludt, miközben a tableten szólt a zene. Hallgatólagos megegyezéssel nem beszéltek a történtekről, még nem. Eljön majd az ideje, de egyelőre ezt is hagyták pihenni.

– Van hozzá tehetséged, Lafayette. – Owen bekapta az utolsó falat omlettet.

– Én is úgy érzem.

– Ma este pihentetheted a tehetséged. Mit szólnál hozzá, ha hoznék valamit a faluból? – kérdezte Trey.

– Cseppet sem bánnám – felelte Cleo. – Több időm marad a festésre, miután döntöttem a hangulatos akvarell és a drámai olajfesték közt.

– Hogyan döntöd el? – kíváncsiskodott Owen.

– Szeszély. – Borostyánsárga szeme a férfira villant. – Szeretek a szeszélyeim szerint élni.

– Örülök, hogy kivetted a nyarat, és magadnak festesz. – Sonya hátradőlt a kávéjával. – És ősszel nagy durranás lesz a bemutatód a Bay Artsban.

– Meglátjuk, de ez boldoggá tesz. Amikor pedig eljön az ősz, készen állok majd, hogy visszatérjek a kenyérkeresethez és az illusztráláshoz. Ó, el is felejtettem mondani. Nagyon aranyos üzenetet kaptam Burt Springertől, miután elküldtem neki az unokája kedvenc gyerekkönyvét általam és a szerző által dedikálva.

– Burt kedves ember. Igazán örülök, hogy ismét dolgozhatok vele. Nem szeszély szerint élek vagy dolgozom, de a szabadúszás sok új helyre visz. Egy évvel ezelőtt el sem tudtam volna képzelni, hogy saját grafikai céget vezetek – tette hozzá Sonya.

– És sikert sikerre halmozol.

Sonya Treyre vigyorgott.

– Úgy bizony. El sem tudtam volna képzelni, ahogy azt sem, hogy egy nagy, gyönyörű, viktoriánus házban éljek Maine partjainál. Egy kedvenc kuzinnal – emelte kávésbögréjét Owen felé. – Vagy veled, egy harmadik generációs ügyvéddel, aki vacsorát hoz, és azt mondja, hogy sikert sikerre halmozok. – Sonya hátrarázta a haját, és felsóhajtott. – És Dobbs semmi olyat nem tehet, ami ezt megváltoztatná. És nem fog minket megállítani. Ezt már Cleo is mondta, és így igaz. Fényt és életet hozunk a kastélyba, és továbbra is ezt fogjuk tenni.

– Az év közepe nem túl korai időpont ahhoz, hogy elkezdjünk egy nagy, kirobbanó, karácsonyi bulit szervezni a kastélyba.

Sonya Cleóra mutatott.

– Tényleg nem.

– Öregem, megint bútorokat fognak cipeltetni velünk. – Owen felállt. – Indulok, de előbb elmosogatok. Valószínűleg Mollynak is kemény éjszakája volt.

Vele együtt Cleo is felállt, kezébe vette a férfi borostás arcát, és lelkesen megcsókolta.

– Te inkább csípős típus vagy, Owen, de épp elég édesség is szorult beléd. Lehet, hogy a nap már fenn van, de én? Visszafekszem az ágyba.

– Egy kiadós reggeli, és mennyi is… két csésze kávé után?

– Semmi sem akadályozhatja meg Cleót az alvásban, ha egyszer készen áll rá – mondta Sonya Owennek.

– Ellentétben a barátnőmmel, aki, bár még hajnali hat óra sincs, mégis dolgozni fog.

– Várnak a tennivalók és az emberek, akik számítanak rám.

A tabletről megszólalt Johnny Cash és June Carter Time’s a Wastin’ (Ne pazaroljuk az időt!) című száma.

– Ez a dal nem a munkáról szól.

Owen hirtelen ötlettől vezérelve elkapta Cleót, hátradöntötte és megcsókolta, szintén lelkesen.

– Nos, ha erre gondoltál.

– Mindig erre gondolok, de Jonesnak és nekem szintén van tennivalónk, és emberek, akik számítanak ránk.

– Végy fel engem is arra a listára. – Trey felállt. – Segítek Owennek, mielőtt Mookie-val elmegyünk. Majd otthon zuhanyozom és öltözök át. Este hozom a vacsorát. Valami kívánság?

– Lepj meg minket.

– Megbeszéltük.

Most Sonya fogta kezébe Trey arcát, és mélyen belenézett abba a sötétkék szempárba.

– Nélküled is megcsináltam volna, mert ez a feladatom. De nagyon örülök, hogy nem kellett.

Átölelte a férfit, és egy pillanatig szorosan tartotta.

– Nagyon örülök. – Ajkát a férfi ajkára szorította. – Felmegyek, összekapom magam, és munkához látok.

– Hívj, ha szükséged van rám.

– Hívni foglak.

– Kiengedem Yodát és Pye-t, mielőtt visszafekszem. Hamarosan mind felkelünk.

Természetesen mind a négy állat kirohant, amikor Cleo kinyitotta az ajtót. A lány egy pillanatig csak állt.

– Úgy tűnik, csodaszép nap ez az en plein air festéshez. Sonyával minden rendben lesz – tette hozzá, még mindig a pázsitot, a kertet és a mögötte húzódó erdőt figyelve. – Elkötelezte magát az ügy mellett, és ha ő egyszer elkötelezi magát, pokoli sok kell ahhoz, hogy hagyja magát lerázni.

Visszafordult.

– Ezért tartott ki Brandon mellett, minden házassággal kapcsolatos kétsége ellenére. De miután rajtakapta őt a saját ágyában az unokahúgával hemperegni? – Cleo csettintett az ujjával. – Ennyi. Talán megbocsátott volna neki, ha Brandon bűnbánóan viselkedik, de sohasem ment volna vissza hozzá. Csak példaként használom azt a seggfejet, így talán egy kicsit kevésbé aggódsz miatta. Sonya nemcsak hogy nem adja fel, de amikor sarokba szorítják? Támadásba lendül. A múlt éjszaka? Hiba volt. – Cleo felmutatott az Aranyszobára és Hester Dobbsra célozva. – Az ő nagyon nagy hibája.

– Miért éppen emiatt telt be a pohár? – kérdezte Owen, aki az edényeket rakta be a mosogatógépbe, s most egy pillanatra megállt.

– Amit korábban tett, a hét menyasszonnyal… Azért meg kell fizetnie. Meg kell őt állítani. De ez korábban történt. Még ha Sonya belépett is a tükörbe, látta is az egészet, ahogy megtörtént, az már a múlté. A múlt éjszaka? A múlt éjjel Dobbs azokat bántotta, akiket mind megszerettünk. Az most volt, a jelenben.

– Csak le kellett ráznia magáról a szomorúságot, és újra rátalálni a haragjára.

Cleo Treyre mosolygott.

– Ismered őt. Olyan emberként mondom, aki régebb óta ismeri és szereti, hogy nem fog megtörni, és nem fog leállni.

– Van, amikor épp emiatt aggódom.

– Szüksége van erre a házra és mindenre, ami benne van… egyetlen kivétellel, legalább annyira, amennyire ennek a háznak és mindennek, ami benne van, szüksége van rá. A fény a mi oldalunkon áll, és ebben kell bíznom.

– Megtennél nekem egy szívességet? Ma maradj a közelében.

– Ezt megtehetem. Most pedig, mielőtt elmentek, engedjétek be Yodát és Pye-t, rendben? Megyek, és behozom a maradék szépítő alvásomat.

Miközben kiment, ujjával végigsimított Owen arcán.

Owen figyelte, ahogy kifelé tart, majd megcsóválta a fejét.

– Ez a nő teljesen elkapott engem. És igaza van, Trey. Minden, amit mondott, igaz.

– Tudom. Megbirkózom vele. Ahogy te is.

– Igen, én is. Írj, ha mész a vacsoráért. Este találkozunk.

Amikor Sonya kijött a fürdőszobából a hosszú, forró zuhany után, Yodát a hálószobában találta. Az ágyon, takarosan kiterítve egy lábszárközépig érő leggings és egy bő póló feküdt.

A maga köré tekert törölközőt megszorítva Sonya visszanyelte a könnyeit.

– Köszönöm, Molly. Ezek pont megfelelőek mára.

A fiatal ír házvezetőnő a régmúltból tovább szolgált. Sonya nemcsak úgy érezte, hanem hitt is benne, hogy inkább szeretetből, mint kötelességből.

Akárcsak Jack, a kisfiú, aki a kastélyban halt meg még a tizedik születésnapja előtt, és előjött Yodával játszani, amikor senki sem figyelt. És Jerome, aki az udvari munkákat végezte, Eleanor pedig a melegház növényeit gondozta.

A szellemük, és másoké, akiknek nem tudta a nevét, itt maradt, és legalább annyira az Elvesztett menyasszonyok kastélyának része volt, mint a fa és az üveg.

Kötelessége volt velük és a hét menyasszonnyal szemben. Astrid, Catherine, Marianne, Agatha, Lisbeth, Clover, Johanna. A kedvükért, még inkább, mint a saját maga és Cleo kedvéért, meg fogja őrizni a kastélyt.

Poole-kastély marad, ahogy mindig is az volt.

A kedvükért itt marad, gondolta öltözködés közben, dolgozni, küzdeni fog, valahogyan visszaszerzi a hét ellopott gyűrűt, és megtöri az átkot.

Ha ez azt jelenti, hogy hajnali háromkor – abban az órában, amikor Hester Dobbs levetette magát a szikláról, hogy halálával megpecsételje az átkot – fel kell ébrednie, akkor hajnali háromkor felébred. Ha ez azt jelenti, hogy újra meg újra át kell lépnie a tükrön, hogy tanúja legyen valami szörnyűségnek, akkor átmegy az üvegen.

És valahogy meg fogja találni a módját, hogy levegye azokat a gyűrűket a halott boszorkány ujjáról.

Bár még nem szárította meg, Sonya hátul copfba fogta barna haját. Ha online megbeszélésre hívnák, nos, az íróasztalában ott van a vészhelyzetekre tartott sminkkészlete.

Amikor kifelé indult, Yoda felugrott, hogy vele tartson a nappalin át, végig a hosszú folyosón. Látta, hogy Cleo szobájának ajtaja résnyire nyitva van. Azért, hogy Pye kedvére jöhessen, mehessen.

Mivel jól ismerte régi, főiskolai szobatársát, úgy vélte, Cleo valószínűleg majdnem délig alszik majd.

Szerette volna, ha benne is megvan ez a tehetség.

Ehelyett elsétált a távoli toronyhoz, a könyvtárba, ahol az irodáját berendezte.

Rápillantott a hangulattáblájára, majd folytatta útját a széles ajtóval szemben álló íróasztalhoz.

Nagyon csendes most, gondolta, miközben Yoda elhelyezkedett az asztal alatt, hogy társasága legyen. Hallotta a tenger morajlását odakintről, megszerette a sziklákhoz csapódó hullámok hangját. Az ablakon át besütött a reggeli nap. A párkányon ott virágzott Xena, a fokföldi ibolya, amelyet Cleótól kapott a főiskola első napján, rózsaszín szirmai itták magukba a napfényt.

Itt, a kétszintes könyvtárban könyvek, szépség és történelem vette körül.

Itt termékeny volt, és az is marad. Jó munkát végzett, és ennél többet nem is kívánhatott volna.

Övé ez a szoba, ez a ház és minden, ami benne van… valamint nevetséges mennyiségű pénz, hogy olyan életet éljen és olyan munkát végezzen, amilyet akar, mert Collin Poole úgy döntött, hogy mindezt az ikertestvére lányára hagyja.

Ennek az életnek a halál volt az ára, és erről sohasem feledkezhet meg.

Bekapcsolta a számítógépet.

Először az e-mailek jönnek, azokat kell elolvasnia és megválaszolnia. Aztán frissíti, módosítja a korábbi munkákat, mielőtt áttér a jelenlegiekre.

Sonya a szemére szorította az ujjait.

– Istenem, Clover! Ezt el kell mondanom, és remélem, hogy hallasz. Annyira sajnálom, amit át kellett élned miatta. Mindenkit sajnálok, de téged különösen. Elvette az életedet, Charlie pedig a sajátját. Nemcsak a gyűrűdet lopta el, hanem az összes álmodat is. Az otthont, amelyet Charlie-val itt akartatok teremteni. A képeket, amelyeket festeni akartál, a kertet, amelyet ültetni akartál. A gyermekeket, akiket még szülhettél volna. – Nagy levegőt véve Sonya összeszedte magát.

– És az éjjel, amikor hallottam, láttam és éreztem, ahogy mindez megtörténik, nagyon felkavart. Ha ez nem történt volna meg veled vagy bármelyikőtökkel, Astridtól kezdve egészen Johannáig, akkor most nem lennék itt. Mindez nem lenne az enyém. Nem tudom meg nem történtté tenni mindezt, de esküszöm, hogy megtalálom a módját, hogy helyrehozzam. Bármibe kerül is, helyrehozom a kedvedért, mindnyájatok kedvéért. Te vagy az ok. Te vagy az apám anyja. A családom. Rendbe fogom hozni, a családom kedvéért.

A tablet Taylor Swift Invisible String (Láthatatlan kötelék) című számát játszotta.

Sonya elmorzsolt egy könnycseppet, megfogadva, hogy aznapra ez lesz az utolsó.

– Igen, ez igaz. Ez köt össze minket. Mindnyájunkat. És ígérem, nem fogom elszakítani. Zenélj tovább, jó? Tegyél be, amit csak akarsz. Azt hiszem, a zene mindkettőnknek jót tesz.

És megnyugodva, végre tényleg megnyugodva, Sonya megnyitotta az első e-mailt, majd munkához látott.

MÁSODIK FEJEZET

Sonya akkor tartott először szünetet, amikor a macska besétált, leült és rábámult.

– Ideje kimenni? Nos, ha az ember macskája valahogy szobatiszta, azt illik tiszteletben tartani. Nekem meg jól jönne egy löket koffein. Menjünk, gyerekek.

Lement a földszintre, kiengedte Yodát és Pye-t a bejárati ajtón. Egy percig csak állt a gyönyörű napfényben, és nézte a tengert, a vizet szelő hajókat.

Hátrament a konyhába egy kóláért, aztán megállt a hátsó ajtónál, végignézett a pázsiton és a kerten, majd a buja zöld erdő felé pillantott.

És megfordult, amikor lépteket hallott.

– Alig több mint húsz perccel haladtad meg a déli felkelésre vonatkozó becslésemet. És már fel is öltöztél, felpakoltál. A kávé előtt.

Cleo letette a festőeszközeit tartalmazó dobozt, az összecsukható festőállványt és széket.

– Még mindig van kávé a szervezetemben az őrülten korai reggelinkből.

Cleo széles karimájú kalapban, levágott szárú nadrágban és laza pólóban, az előtte álló napra készen, megtöltött egy vizeskulacsot.

– Yoda és Pye velem tarthatnak. Ha vissza akarnak jönni, elintézem.

– Rendben. Gyönyörű az idő, talán még élvezni is fogják. Szóval, drámai vagy ábrándos?

– Tudom, hogy a drámai az alaptermészetem, de a mai nap ábrándozásra hív.

– Drámában úgyis épp elég részünk volt ma.

– Hát ez az. Viszlát később.

Sonya ajtót nyitott neki.

– Jó szórakozást!

– Ó, élvezni fogom minden percét.

Sonya a kóláját kortyolgatva nézte, ahogy barátnője a pergola felé tart, miközben Yoda odaugrándozik, Pye pedig odalopakodik hozzá, hogy üdvözölje.

Tökéletesen békés helynek tűnik egy tökéletesen békés napon, gondolta Sonya. Az ember nem is hinné, milyen bosszúálló gonoszság lakozik itt.

– De én tudom – mormolta maga elé.

Átsétált a csendes házon, be a könyvtárba, ahol szólt a zene.

Leült és megnyitotta a következő fájlt.

Délutánra az agya kezdett elfáradni.

– Oké, talán szükségem van egy órára és egy kis friss levegőre.

Mivel a nap ragyogóan sütött, felkapta a napszemüvegét és a baseballsapkáját. Nem olyan romantikusan szexi, mint Cleo festőkalapja, gondolta, miközben copfját áthúzta a sapka nyílásán, de megteszi.

A bejárati ajtón ment ki, és a hullámtörő gáthoz sétált. A szél elég erősen fújt ahhoz, hogy meglebbentse a lófarkát, és elkergesse a gondolatait elhomályosító felhőket. A tenger hullámzott a széltől, a rajta lévő vitorlások bukdácsoltak, és a hullámok mennydörgésszerű robajjal csapódtak a szikláknak.

A távolban elkapott egy villanást, majd egy delfinraj ugrását és merülését.

Az élete teljesen és elkerülhetetlenül megváltozott azon a hideg, téli napon Bostonban, amikor II. Oliver Doyle bekopogott az ajtaján, hogy elmondja, a nagybátyja, akinek a létezéséről nem is tudott, mindezt ráhagyta.

Mi több.

Akarta, jobban, mint valaha is hitte volna, ezt a nagyszerű, hatalmas, öreg házat és mindent, ami benne van. A szellemeket is beleértve.

Megfordult, hogy megnézze, milyen erősen áll, mennyi fantázia van benne. És látta, hogy néhány ablak nyitva van.

Molly szellőztet, gondolta elmosolyodva. Nincs egyedül azon mélységes vágyával, hogy gondozza és megvédje az Elvesztett menyasszonyok kastélyát.

Erősen hitte, hogy ennek egyik módja az, hogy egyszerűen csak itt éljen és tegye a dolgát.

Megkerülte a házat. A kert, amelyet Cleóval késő tavasszal beültettek, buján virágzott a nyárban. A szél itt enyhébbé vált, meleg és illatos volt a virágoktól, amelyek elültetésében ő is segített.

A macska elnyúlt a toronnyal kiegészített, viktoriánus kutyaház tetején, amelyet Owen épített Yodának. Ahogy Sonya továbbsétált, Yoda előbújt és kinyújtóztatta hosszúkás, virsli formájú testét. Mindkét állat csatlakozott hozzá, amikor hátrasétált oda, ahol Cleo festett.

A vásznon kanyargós indák tekeredtek a pergolán felfelé és fölé, és virágzó szökőkútként csorogtak alá. Mögötte ködös titokként állt a zöld erdő. Alatta elhervadt szirmok szétszórva.

Mindez az oly tiszta és kék ég alatt állt, hogy szinte megszakadt az ember szíve.

– Cleo! – sóhajtotta barátnője nevét Sonya.

– Ábrándos munka.

– Csodaszép! Elszorul tőle a torkom.

– Amikor a hortenziák igazán virágba borulnak, készítek egy tanulmányt róluk. Ugyanezzel a módszerrel. Először az egyik ágyásról, ahová az istennőt tettük. És azt hiszem, néhány kisebb tanulmányt az egyes virágokról. Úgyis mindjárt kész. Azt hiszem.

– A reggeli nagyon régen volt. Összedobok egy kis harapnivalót.

– Nekem is jólesne néhány falat.

– Remek. Szólok, amikor elkészülök. Ehetnénk a teraszon.

A macska és a kutya követték be a házba, és mohón figyelték, amint összerak egy gyümölcs- és sajttálat.

– Ti is megkapjátok a magatokét.

Miközben jéggel teli poharakat és egy kancsó limonádét tett a tálcára, háromszor is becsapódott a feje fölött egy ajtó, mintha lövések dörrentek volna.

Sonya telefonja a Magic Rude (Goromba) című számát játszotta.

– Igen, pont ilyen. De nem hagyjuk magunkat terrorizálni.

Kutyakekszet és egy marék macskaeledelt tett a tálcára, felemelte.

Az ajtó kinyílt, miközben felé tartott.

– Köszönöm.

Miután kiment, finoman becsukódott mögötte.

Mennyi jó van itt, gondolta Sonya. Sokkal több jó, mint gonosz.

A tálcát letette a teraszon lévő asztalra, és szólt volna Cleónak, de barátnője már pakolta össze a dobozát.

– Jó időzítés. A ribanc ajtókat csapkod.

Cleo elővette a napszemüvegét a zsebéből, miközben felsétált a teraszra.

– Biztosan majd belepusztul – átvitt értelemben –, hogy azt látja, dolgozunk és még élvezzük is. Márpedig én élveztem, de nagyon.

Miután Cleo mindent letett, leült és elégedetten nagyot sóhajtott. És a szandáljából kikandikáló égszínkék lábkörmök arra emlékeztették Sonyát, hogy túl régen volt már pedikűrösnél.

– A nyár végére hiányozni fog az illusztrálás, és szeretnék egy jó, érdekes és szórakoztató munkát. De számomra ez most a mennyország.

Elvett egy kekszet, megkente camembert-rel.

– Nem rossz dolog a teraszon nassolni egy tökéletes nyári délutánon.

– Nem bizony. – Cleo tósztra emelte a poharát. – Arra, hogy még több ilyen délutánunk legyen.

– Még sok ilyen délutánunk legyen.

– Úgy tűnik, Jack sem tudott ellenállni ennek a napnak.

– Láttad őt? – kapta fel Sonya a fejét.

– Nem, de kint volt. Elrepült mellettem egy labda, és Yoda üldözte. De amikor megfordultam… és kellett néhány másodperc, mire tudatosult bennem… semmi. De egy ideig, nem is tudom, meddig, hallottam Yodát rohangálni és Jacket nevetni. Hátborzongató volt, ugyanakkor…

– Megmosolyogtatott.

– Igen. És visszafogtam magam, nehogy újra körülnézzek, mert Jack nyilvánvalóan még nem áll készen. De itt van egy gyerek, aki több mint száz évvel ezelőtt meghalt, és az udvaron játszik a kutyával, és nevet. Ez sokat elárul arról, hogy mi vagyunk itt.

Sonya bekapott egy falatot a paprikás sajtból.

– És arról, hogy miért vagyunk itt. Nem csak én. Igen, azelőtt is történtek dolgok, hogy beköltöztél. Hogy Trey és Owen itt töltötték volna az éjszakákat.

– De azóta élesedett a helyzet.

– Többé-kevésbé, de igen. Dobbs rosszabb lett, a szellemek közül pedig egyre többen megmutatták magukat. Ami ezt a részt illeti, nem voltam fogékony… egyáltalán nem. Azt hittem, elment az eszem, amikor az ágyat bevetve, az edényeket elmosogatva találtam, s mindehhez hozzájöttek Clover zenei közjátékai.

– A raktárhelyiségben lévő portrék.

Micsoda megrázkódtatás, gondolta Sonya a limonádét kortyolgatva, és milyen különös öröm volt azokat a bekeretezett festményeket megtalálni a műteremhez tartozó raktárszobában.

– Néhányat Collin, néhányat apám festett. És ezzel visszatértünk Marianne Poole-hoz. A harmadik menyasszonyhoz.

– Megnéztem a raktárszobát, amikor felmentem. Marianne nincs ott. Még nincs.

– De egy nap majd kinyitjuk azt az ajtót, és ott találjuk. És ha Owennek igaza van, lesz még egy. Astrid, egy másik festmény Astridról. Az, amelyik az előcsarnokban van, nem része a sorozatnak.

– Mi több. – Cleo elvett egy málnát. – Először is, Owennek igaza van. Részben azért, mert egyiküknek le kellett festenie. A nagybátyádnak vagy az apádnak, és a másik hat menyasszonnyal együtt kell felakasztani.

– Tudom, vagy legalábbis el kell fogadnom, hogy megtaláljuk őket, amikor kell. Addig is azon gondolkodom, hogy teljes körű házkutatást tartok, ami, tekintetbe véve a hely nagyságát, az összes szekrényt, fiókot, ládát… az egészet, akár évekig is eltarthat, a francba!

– Benne vagyok. – Miután Cleo kiválasztott egy kisebb fürtöt, elrágcsálta a fanyar, zöld szőlőt. – Tudod te is. Bevonhatjuk a férfiakat, így már négyen leszünk. Mit keresünk, Son? Gondolod, hogy így megtalálod a gyűrűket?

– Nem, az túl egyszerű lenne. Ráadásul tudjuk, hogy mind a hetet viseli. De talán, ha alapos kutatást végzünk, találunk…

– Egy nyomot?

Sonyának nevetnie kellett magán.

– Nagyon Scooby-Doo-san hangzik, de igen. A ház, a tükör, a múltbéli és jelenlegi lakók folyamatosan adagolják a darabkákat. Lehetséges, hogy találunk még, és talán egy módot is arra, hogy ezeket a darabokat összerakjuk.

– Csak ismételni tudom magam, benne vagyok. Ez a ház tele van kincsekkel, és valahányszor körülnézünk, találok valamit, amit imádok. De.

– Most logikus leszel, ugye?

– A magam módján. Van egy házunk tele olyan emberekkel, akik két évszázadon keresztül itt éltek és haltak meg. És Dobbs ez idő alatt gyűjtögette a gyűrűket. Ha bármelyikük tudta volna, hol keresse a gyűrűket, vagy hogy hogyan szerezze vissza azokat…

– Már megtalálta volna a módját, hogy elmondja nekünk.

Clover a U2 I Still Haven’t Found What I’m Looking For (Még mindig nem találtam meg, amit keresek) című számát játszotta.

– Ez nem jelenti azt, hogy nem is fogjuk – mormolta Sonya. – De igen, igazad van, a megoldás nem fog az ölembe pottyanni.

– De azért körülnézünk. Bármi, amit találunk, megmozdíthat bennünk valami mást. Azt mondom, ha befejeztük az evést, válasszunk ki egy szobát, és lássunk neki.

Sonya hátranézett, majd fel a házra.

– Melyiket?

Az épületet tanulmányozva Cleo bekapott még egy málnaszemet.

– Collin irodájára szavazok. Ő volt az utolsó, aki itt élt és halt meg, szóval ez az egyik ok. Megállapítottuk, hogy a halála baleset volt. Nem Dobbs keze, akarata, átkozott fekete mágiája által halt meg. Ez a másik ok.

– Kicsit már kutakodtam, de nem néztem át alaposan. Tolakodónak éreztem. Tudom, butaság.

Cleo megpaskolta barátnője térdét.

– Érzékenység, nem butaság. Tiszteletteljesek leszünk.

– Jó hely a kezdéshez. Valahogy úgy, hogy a mostból indulunk, és visszafelé haladunk. Így egyfajta képet is kapsz, hogy akarod-e az irodáddá alakítani.

– Így van. Szóval?

– Vágjunk bele.

– Felviszem a holmimat a műterembe, és ott találkozunk.

Sonya visszavitte a tálcát a konyhába, a maradékot becsomagolta későbbre, majd háza labirintusának főfolyosóján Collin irodájába ment.

Igazán szép szoba, gondolta. Tágas, jó természetes fény árad be, az oldalkertre nyíló kilátással. Nagy, szép, régi íróasztal, jó bőr irodaszék, és egy másik a látogatóknak. A polcokon könyvek, emléktárgyak, fényképek. Egyiket sem volt szíve megérinteni.

És a sarokban a kastélyt ábrázoló festmény, rajta az apja aláírásával.

Eltűnődött, milyen gyakran nézett rá Collin a festményre, és gondolt a nagyanyjuk kegyetlenségére. Az elárvult csecsemők szétválasztására, s arra, ahogy megkövetelte a saját lányától, hogy megtartsa a kiválasztott gyermeket, azt állítva róla, hogy a sajátja.

Patricia Poole sohasem bűnhődött meg a kegyetlenségéért. Talán a lánya fizette meg az árat, bezárva a saját téveszméi világába.

De ha bármelyiküknél is ott volt a gyűrűkhöz vezető válasz, az számára már elérhetetlen.

Tehát magával Collinnal kezdi.

Leült az íróasztalhoz, és megtette azt, amire eddig nem tudta rászánni magát. A Trey apjától kapott jelszóval megnyitotta a számítógépet.

Amikor Cleo bejött, pár dobozt hozott magával.

– Arra gondoltam, talán lesz néhány papír, amelyeket át kellene adnod Deuce-nak és a jogi csapatnak. Vagy más dolgok, amiket szeretnél nekik továbbítani.

– Biztosan lesz. Az íróasztal fiókjai iratmappákkal vannak teli.

– Akkor ott kezdem.

– Itt fizette a számlákat. És tökéletes nyilvántartást vezetett. Megvan az összes jelszava. – Megérintette a középső fiókból kivett lapot. – Idetettem a listát, hogy kéznél legyen, amikor ráveszem magam, hogy ezt megcsináljam.

Cleo leült a padlóra, és kihúzta a mély, irattartó fiókot.

– Minden fel van címkézve, és ábécésorrendbe van rakva. Amire úgy tűnik, hogy nem lesz szükséged, berakom egy dobozba, hogy Doyle-ék átnézhessék.

– Azt hiszem, kinyomtatom a feljegyzéseit, és ugyanezt teszem azokkal is, mert le kell törölnünk a merevlemezt. El kellene ajándékozni a számítógépet. Egyikünk sem tudja használni.

– Van egy ötletem ezzel kapcsolatban. Töröljük le a merevlemezt, igen, de talán felállíthatnánk a számítógépet az egyik emeleti nappaliban. Mint egy vendégiroda. Valami, amit Trey, Owen vagy a család egyik tagja, aki látogatóba jött, használhatna, ha számítógépre van szüksége.

Sonya ajkát összeszorítva bólintott.

– Birtokba veszünk egy újabb szobát, és célt adunk neki. Remek ötlet.

– De az íróasztal itt marad. Gyönyörű darab. Ha ezt a szobát használom, és el akarod vinni apád festményét…

– Nem, szeretném, ha itt maradna. Itt van a levelezése is. E-mailek, üzlet, család… és a kettő nyilvánvalóan gyakran egy és ugyanaz. Naptárt is vezetett. Születésnapok, évfordulók.

Ahogy Sonya átnézte a napokat, a szíve hirtelen hevesebben kezdett verni.

– Cleo, megvolt neki a születésnapom.

– Gondolt rád.

– Igen. Itt van anyu születésnapja. Anyu és apu házassági évfordulója. Mindannyiunkra gondolt.

– Milyen érzés?

Sonya kivárt egy pillanatot, aztán elmosolyodott.

– Jó. Jó érzés.

– Helyes válasz. Son, megtartom a ház biztosítási papírjait, a teherautóval kapcsolatos tudnivalókat, a háztartási gépek meg a többi dolog aktáját. De itt vannak az egészségbiztosítási, az orvosi, fogorvosi papírok, ezeket a dobozba teszem.

– Jó. Cleo, van rólam aktája.

– Rólad?

– Az iskoláim, az óvodától kezdve, a ház, amelyet közösen béreltünk a főiskola utolsó évében, a diplomám, a szakmai gyakorlatom, a munkahelyem. A bostoni lakásom. Még néhány projekt is, amelyeken dolgoztam. Az eljegyzési értesítő. Amikor felmondtam a By Designnál, amikor a vállalkozásomat alapítottam.

Kicsit megszakadt a szíve, amikor meglátta nagybátyja odafirkantott jegyzetét.

– Van itt egy jegyzet, Cleo. Tiszta lappal kezdeni az új évet. Felvenni a kapcsolatot Sonyával. Meghalt, mielőtt megtehette volna.

– És gondolt rád – ismételte Cleo. – Nyomon követte a sorsod, és ez nem tűnik tolakodónak.

– Tényleg nem. Csak sajnálom, hogy minden úgy történt, ahogy. Nem volt egyedül. Nem csak a szellemek miatt. Ott voltak neki Doyle-ék. Mindig ott voltak neki Doyle-ék.

– De ott lehettél volna te és az édesanyád is.

– Igen.

– Nyomon követte a sorsod, és mindezt rád hagyta, méghozzá szerintem nem csupán azért, mert az ikertestvére lánya voltál, hanem azért is, mert tetszett neki, amit látott. Bízott benned.

– Vannak más jegyzetei is itt meg ott. Az eljegyzési értesítésemnél például: Jobbat is találhatott volna, jobbat kellene keresnie.

Cleo élesen, gonoszkodva felkacagott.

– Sok piros pont Collinnak.

– Amikor beindítottam a Visual Artot, azt írta: Sokra viszi.

– Ebben is igaza volt.

– Úgy érzem, miközben ezt csinálom, kicsit megismerem őt. De a lényeg, Cleo… – Sonya megpördült a székkel, lenézett a barátnőjére. – Kedveltük volna. Én, anyu, te. Kedveltük volna.

– Sonya, de hiszen kedveljük.

– Igazad van. Oké. – Nagyot sóhajtott, visszafordult a székkel. – Rendben. Folytassuk.

Átnéztek egy újabb aktát, majd még egyet, közben az idő telt. Amikor Sonya erre rádöbbent, abbahagyta, amit csinált, és hátradőlt a széken.

– Nem hallottunk Cloverről, amióta elkezdtük. A fia dolgait nézzük át, gyakorlatilag az életét, aktáról aktára.

A zeneszobából szólt egy dallam, a régi Victrola gramofonról.

Cleo feltartotta az ujját.

– Ismerem. A nagymamám szokta énekelni. God Bless the Child (Áldd meg, Uram, a gyermeket!). Billie Holiday. Ha engem kérdezel, Collinról beszél, és feltételezem, hogy az apádról. De rólad is, Son.

– De nem akar itt lenni, amíg ezzel foglalkozunk. És ez rendben is van. Egyre tisztább, jobb képet kapok a nagybátyámról, és az, hogy ezt csináljuk, csak fokozza a dolgot. Ez az akta itt? Lista a nonprofit szervezetekről, akiket évente támogatott. Ezt folytatni fogjuk.

Majdnem két órát töltöttek azzal, hogy olvastak, nyomtattak, szétválasztottak, bedobozoltak.

– Még ha meg is tartjuk, letörlöm a merevlemezt. Addig is, a polcok. Át kellene nézned az összeset, hogy van-e olyan, amit meg akarsz tartani.

– Kicsit átalakítom, hogy cleósabb legyen, talán néhány dolgot átviszek más szobákba. De imádom azt a rézszextánst és azt a régi, árapályt is jelző órát. Az a helyzet, hogy nagyon megkedveltem Collint, és szeretném, ha azok a dolgok lennének itt, amelyeket ő is szeretett.

Clover a Hall & Oatest választotta és a vidám You Make My Dreams (Valóra váltod az álmaimat) című dalt.

Cleo megpaskolta a zsebében lévő telefont.

– Nos, az biztos, hogy Collin segített valóra váltani az enyémet.

Sonya átkarolta Cleo vállát, és egy pillanatra úgy érezte, mindhárman összekapcsolódtak.

– Van még egy ötletem. Az a szekrény, ott.

– Csodálatos. Használnám, hacsak nem akarod máshová átvinni.

– Nem, itt tökéletes, de jelenleg tele van fotódobozokkal, azok meg tele vannak fényképekkel, újságkivágásokkal, és olyan dolgokkal, amelyeket cikkekből nyomtatott ki. Még nem néztem át mindet. Egyelőre máshol fogjuk tárolni őket, de később?

Sonya a magas, gyönyörűen faragott szekrényhez ment, és kinyitotta mindkét ajtaját. Találomra kivett egy dobozt, az asztalra tette.

– Rengeteg pillanatfelvétel és néhány formálisabb portré. Amennyire meg tudom ítélni, évtizedeket és nemzedékeket ölel fel.

– Fogadok, azt tervezte, hogy valamikor majd kategóriánként rendezi mindegyiket. – Cleo kezét felemelve széttárta az ujjait. – Kinek ne lenne olyan terve, amely csak a megfelelő hangulatra és időre vár?

– Pontosan. A padláson még több kép van. Csinálhatnánk egy galériát. Átválogatjuk őket, kivesszük a legjobbakat, visszamegyünk, ameddig csak tudunk. Poole családi és baráti fotógaléria.

– Tetszik az ötlet.

Sonya zöld szeme elszántan, némi daccal vegyítve villant meg.

– És amikor eljön az ideje, az Aranyszobában rendezzük be. Azután sem akarom vendégszobának használni, miután kilakoltattuk Dobbst. Csak mert… egyszerűen nem akarom. De egy szoba, az a szoba, fényképeknek szentelve… és tudod, valószínűleg találunk majd ferrotípiákat és miniatűr portrékat is. Ha lesz olyan családtag, akit nem sikerül felkutatnunk, talán reprodukálhatunk portrékat.

– Szerintem ez zseniális! Elsőként megtisztítom fehér zsályával. Háromszor. Aztán kitakarítjuk. A raktárból kiveszünk mindent, amit csak akarunk, és galériává alakítjuk. És a sötétséget világossággá változtatjuk.

– Tudom, hogy nem itt nőtt fel, de itt született. Kiteszem apám néhány gyerekkori képét és a szüleim egyik esküvői fotóját.

– Még zseniálisabb – kezdte Cleo, és Clover rákontrázott Tina Turner You’re Simply The Best (Egyszerűen te vagy a legjobb) című számával.

– Vigyünk át néhány dobozt az ebédlőbe. A nagy asztalra. – Sonya kihúzott egy másikat. – Töltünk magunknak bort, és átválogatjuk a képeket. Amelyikre azt mondjuk, hogy felhasználható, az egyik dobozba kerül. Amelyikre azt, hogy nem, a másikba tesszük.

– Benne vagyok, főleg, ami a bort illeti. Viszont nem fogunk mindenkit felismerni.

– Bizonytalanok, első doboz. Owen talán ismeri őket, vagy Deuce, esetleg valamelyik idősebb Poole unokatestvér.

– Ez aztán a terv, méghozzá nagyon jó terv! És egy újabb módja annak, hogy visszazúdítsuk rá azt a pöcegödröt, amit az éjjel előadott.

Mire a férfiak megérkeztek, Sonya és Cleo már szétterítették a fényképeket, másokat a kijelölt dobozokba raktak, és épp akkor töltötték ki a második pohár bort.

– Mi ez az egész? – kérdezte Trey.

– Sonya zseniális ötlete. Amint visszaküldjük Dobbst a pokolba, csinálunk egy Poole családi és baráti fotógalériát az Aranyszobában.

– Ezt nézd, Trey. – Sonya előhúzott egy képet a galériába szánt fotók dobozából. – Az apád Collinnal, úgy vélem, a tizenéves koruk végén vagy a húszas éveik elején. Valahol a tengerparton.

– Két izmos csődör – tette hozzá Cleo, miközben Trey vigyorgott a fotón, amelyen Collin és Deuce fürdőnadrágban álltak az óceánpart homokján.

– Gyakran meséltek róla. Ez biztos akkor volt, amikor főiskolás korukban, egy nyáron leautóztak, azt hiszem, Outer Banksre. Megpróbáltak megtanulni szörfözni, de nem sikerült nekik, viszont pokoli jól érezték magukat.

– Gyanítom, még fogalmatok sincs arról, hány fotó van ebben a házban. – Owen a nagy asztalon szétterített fotókat pásztázta. – Milyen messzire mentek vissza?

– Arthur Poole-ig.

Owen erre megvakarta az állát.

– Ugye tudjátok, hogy akkoriban még nem voltak fényképezőgépek?

– De készültek miniatúrák, és fogadok, hogy találunk néhányat. Aztán ott vannak a ferrotípiák. De szükségünk lesz a segítségetekre, hogy neveket társítsunk az arcokhoz.

Owen vállat vont.

– Segítek, ahol tudok, de addig nem, amíg nem ettem. Homáros szendvicset hoztunk.

– Remek választás. – Cleo felállt. – Ehetnénk a teraszon. Mit hoztatok hozzá?

– Krumplisalátát – mondta Trey –, káposztasalátát, és kedvenc főszakácsunk erősködésére citromos szeletet.

– Bree tudja, amit tud. – Cleo megveregette Trey arcát, ahogy elment mellette. – Hol van a kutyacsaládunk többi tagja?

– Mindannyian kint vannak, beleértve a macskát is.

Mivel Owen nem szándékozott megelégedni egy arcon veregetéssel, magához húzta a lányt, és megcsókolta.

– Mmm, mivel ennyire éhes vagy, segíthetsz nekem megteríteni a teraszon.

– Remekül elszórakoztunk ezzel. – Sonya is felállt, átkarolta Treyt, legalább annyira az ölelés, mint a csók kedvéért. – Igazából… nos, munka után azzal kezdtük, hogy átnéztük és kitakarítottuk Collin irodáját, hogy Cleo használni tudja.

– Az jó.

Trey magával húzta a lányt a konyhába, ahol kivett egy sört magának és egyet Owennek.

– Remélem, akkor is ezt mondod majd, amikor elárulom, hogy van egy jókora doboznyi iratunk, amivel nem tudunk mit kezdeni, ezért úgy döntöttünk, hogy a Doyle ügyvédekre bízzuk.

– Jól van. Gondoskodunk róla.

– Átnéztem a számítógépes fájlokat. Vacsora közben majd mesélek róla. Többnyire aranyos történetek, amiket Owennek is hallania kell. De amikor végeztünk, letörlöm a merevlemezt, és egyfajta vendégirodát alakítunk ki az egyik nappaliban. Bárki, aki itt száll meg, használhatja, ha akarja.

– Még jobb. – A lányt fürkészve belekortyolt a sörébe. – Sűrű napod volt.

– Szükségem volt rá. És azzal, hogy a fényképekkel és velük kapcsolatos tervekkel fejeztük be… Ahogy Cleo oly elegánsan megfogalmazta, visszazúdítjuk Dobbsra azt a pöcegödröt, amit az éjjel előadott.

– Tudod, mi az egyik legvonzóbb tulajdonságod, ami látszólag megtörhetetlen?

– Ó, áruld el!

Végigsimított a lány copfján, amelynek színe a sűrű juharszirupra emlékeztette.

– Mindig visszapattansz. Bármit vágnak is hozzád, újult erővel térsz vissza a küzdelembe, és folytatod.

– És én még azt hittem, hogy az emelkedett stílusérzékem és a megnyerő személyiségem.

– Azok is rajta vannak a listán.

Volt valami a férfi pillantásában, amitől Sonya szíve abban a pillanatban megremegett.

Owen rontott be a teraszról.

– Az elviteles dobozok nem felelnek meg neki. Tányérokat meg egyéb vackokat akar.

És ahogy tudatosult benne az elé táruló jelenet, egyikükről a másikra nézett, miközben tálalóedényeket szedett elő.

– Most mi van?

– Csak csodálom a hölgyet.

A pillanat varázsa megtört, és Sonya elmosolyodott.

– Tálalókanalakra is szükséged lesz. S mivel Cleóról van szó, biztosan szeretne egy kis csípős szószt is.

És mivel ismerte barátnőjét, Sonya ruhaszalvétát is tett a tálcára.

Miközben a teraszon ültek a meleg esti szellőben és a lakomát élvezték, Sonya és Cleo beszámolt a férfiaknak a nap eseményeiről.

– Szóval, miután végeztem a munkával, és Cleo megalkotta a csodálatos és ábrándos akvarelljét, elhatároztuk, hogy nekigyürkőzünk Collin irodájának.

– Én is úgy hallottam. – Owen beleharapott a homáros szendvicsbe.

– Sonya az íróasztallal kezdte, én meg az irattartó fiókokkal. A nagybátyád rendszerető és hatékony lélek volt.

– Igaz, hogy művész volt, de üzletember is. A Poole-ok általában rendszeretők és hatékonyak.

– Ő sem szegte meg ezt a szabályt. A házban lévő összes készülék, elektronikai eszköz, bojlerek és kazánok iktatva vannak a vásárlás dátuma szerint, és ott van mellettük a használati utasítás. Ha volt bármilyen karbantartás vagy javítás, az is fel van jegyezve.

– Ez a szabványos eljárásrend.

Sonya nevetve rázta meg a fejét Owen szavaira.

– Cleo ebből semmit sem tart be.

– Minek kellene nekem használati utasítás, amikor úgyis hívok valakit, ha valami javításra szorul? És ha valaki megjavította, akkor az működik. De Sonyát ismerve mindet megtartottam.

– A számítógépes fájlok. Kinyomtattam azokat az e-mail-eket, amelyekről úgy gondoltam, hogy valaki esetleg nyilvántartást akar róluk, vagy csak érzelmi okokból szeretné. Volt egy mappája rólam. Nem lepődtél meg – mondta Treynek. – Tudtad?

– Gondoltam. Apámtól tudtam, hogy nyomon követte a sorsodat. Mivel hatékony volt, rögzítette az anyagot. Zavar?

– Nem. Azt az érzést keltette bennem, hogy ha szükségem lett volna rá, ha tényleg szükségem lett volna rá, közbelépett volna, hogy segítsen. Itt-ott apró bejegyzéseket fűzött az információkhoz, és ez olyan… kellemes érzés volt. Volt nyilvántartása az évenkénti adományairól is, ezeket szeretném folytatni. Van rá mód, hogy az ő nevében tegyem?

Trey meghatódva tette kezét a lányéra.

– Persze, meg tudjuk oldani.

– És mindez elvezetett a fényképekhez, utána pedig már megérkeztetek.

– Szeretem azt az irodát – tette hozzá Cleo. – Azért halogattam eddig, hogy használatba vegyem, mert nem tudtam, jól érezném-e ott magam. De ma, ahogy ott voltam, rájöttem, hogy igen. És jobb, ha nem keverem az irodai dolgokat a művészettel. Úgy hajlamos vagyok a szétszórtságra.

– Tényleg?

– Nagyon vicces – nézett Cleo keményen Owenre.

– Ha minden jelenlegi tulajdonságod mellett még hatékony is lennél, tökéletes lennél. Bárki, aki a tökéletest akarja, ostoba. És én nem vagyok ostoba.

Cleo felemelte a borospoharát, belekortyolt.

– És valahogy furcsán romantikus. Mindenesetre átkozottul jó napunk volt.

– Csak egyetlen ajtócsapkodást sikerült összehoznia.

– Ó, kicsit megrázta a falakat is a harmadik emeleten. – Cleo legyintett, mintha szúnyogot hessentene el. – Gyenge próbálkozás volt.

– Sohasem lesz erősebb kettőtöknél. – Mivel ebben teljesen biztos volt, Trey koccintásra emelte a sörét. – Aljasabb talán, de nem erősebb. Napról napra többet teszel azért, hogy kiszorítsd. Azzal, hogy itt ülünk és lakmározunk, a kutyákkal… és a macskával az udvaron. Mindez számít.

– Az is, hogy átnéztétek Collin irodáját – vélte Owen. – Meg kellett tenni. Collin imádta azt az íróasztalt… de ki ne imádta volna? Tömör mahagóni, rendelésre készült az egyik Poole-nak… most hirtelen nem emlékszem, melyiknek, de az ezernyolcszázas évek végén, a századforduló környékén. Kifogástalan állapotban van.

Belekortyolt az italába, majd letette a sörét.

– Megtartod, ugye? Az irodában marad.

– Aggódsz, mert valószínűleg egy tonnát nyom, mi pedig azt szeretnénk, ha átvinnéd valahová?

– Én igen – vágta rá Trey. – A hátam és én határozottan aggódunk emiatt.

– Ez is benne van, de leginkább… Ugyan már, öregem, rohadtul jól néz ki, és illik a szobához, a célhoz.

Cleo, aki remekül szórakozott Owen szenvedélyén, felvonta a szemöldökét.

– Akkor örülni fogsz, mert én is így érzek. Első látásra beleszerettem. Most már két csodás íróasztalom van. És ezt nem kell fel-le cipelned a lépcsőkön.

– Jó. Ez nagyon jó. – De a férfi zöld szeme továbbra is a lány borostyánsárgáját figyelte. – Na és ott van még az irattartószekrény. Jakab korabeli.

– Az is marad.

Erre már Owen megnyugodott annyira, hogy újra a sörébe kortyoljon.

– Ez a helyes döntés.

– Odanézzetek! – biccentett Trey az udvar felé, ahol a kutyák egy kis hempergésszünet után újra felálltak és rohangáltak. – Épp most láttam, hogy a macska felugrott Mookie hátára.

– Stoppol – vigyorgott Owen. – És Mooks ugyanúgy benne van, mint Pye.

Cleo felnevetett, miközben nézte.

– Mintha csak azt mondaná: Mit szólnál egy fuvarhoz, nagyfiú? És Mookie felveszi.

HARMADIK FEJEZET

Egy darabig még elidőztek a citromos szeletek és a kapucsínó mellett, majd letelepedtek az ebédlőben.

Owen és a Poole családi könyv segítségével, amelyet Deuce készített Collinnak, azonosítottak néhány képet.

– Sokukban nem lehetek biztos. A legtöbbjük még a születésem előttről való. Clarice vagy Connor többet segíthetne. Esetleg Mike – tette hozzá Owen, unokatestvéreire gondolva. – Lehetséges, de először Clarice-nél próbálkoznék. Ő jobban benne van ebben az egészben.

– Áthívhatnám, hogy nézze át ezeket. De több doboz van, szóval nem lenne gyors munka.

– Inkább adj nekem egy-két dobozt, és majd én elviszem neki. Egyből rá fogja vetni magát.

– Nem kell sietni. Hozok még egy dobozt – határozta el Sonya. – Hátha ezeket is át tudjuk nézni. Az egyik dobozba teszem azokat, akiket ismerünk, egy másikba azokat, amelyeket szeretnénk bekeretezni és kitenni, de nem tudjuk, ki van rajtuk. A harmadik doboz pedig azoké a képeké lesz, amelyeket nem akarunk felhasználni.

– Poole-hatékonyság – jegyezte meg Trey.

– Nem tehetek róla.

– Adj egyet. Átnézetem a szüleimmel.

– Az remek lenne. Szeretném, ha végül mindegyikhez tudnánk nevet társítani, de kezdhetjük így. Hozok még egy dobozt.

Amikor Sonya átment az irodába, hogy elhozzon még egyet az íróasztalra tett dobozok közül, az egyik külön volt téve. És felismerte a doboz tetején levő, Johannáról készült fényképet.

– Rendben, Clover, ez lesz a következő.

A telefonján az It Wasn’t Me (Nem én voltam) című szám csendült fel.

– Ha nem te voltál… – Sonya felvette a fotót. – Johanna? Talán. Akárki volt is, ez lesz a következő.

Bevitte a dobozt az ebédlőbe.

– Clover… és még mindig szól a telefonom.

– Chuck Berry – állapította meg Owen.

– Bár ezt nem tudtam volna megmondani, a „nem én voltam”-ot rögtön megértettem. Ez a doboz külön volt téve a többitől, és ez a fénykép volt a tetején.

– Johanna. – Trey felvette a fotót. – Lehet, hogy most ő is segít neked.

– Vagy Collin – vetette közbe Owen.

– Ez jó gondolat. – Cleo a férfira mutatott. – Ha Collin még itt van – és persze hogy itt van –, ő is beleszólna. Legalábbis úgy tűnik, hogy ezt teszi.

– Bárki volt is, azt akarja, hogy ez a doboz legyen a következő.

Sonya leült, felnyitotta a doboz tetejét, és azonnal meglátta a fotókat… Johannáról, róla és Collinról, kettejükről Trey szüleivel.

– Ó, ez te vagy, Trey? Collin csípőjén?

– Igen, a szüleimnek van egy másolata erről a felvételről. Johanna Annát tartja, Collin pedig engem. Nem sokkal az esküvőjük előtt készülhetett.

– És mindenképpen a galériába való.

Sonya kiemelte a kupacot, majd mélyebbre ásott.

– Várjatok csak! Ferrotípiák, és igen! Bekeretezett miniatúrák. – Még többet vett ki, és gondosan szétterítette őket. – Ez pedig… Istenem!

– A hét menyasszony – fejezte be a mondatot Trey. – Mindannyian itt lesznek. És amikor a leltár készült, ezek nem így voltak itt. – Végignézve a képeken a fejét rázta. – Nem így. Arra emlékeznék. Nem néztünk át minden dobozt, csak azonosítottuk a fotókat, de ilyen nem volt.

– Ez lehet, hogy nyom, lehet, hogy nem, Son, de fontos lelet, és hatalmas segítség a galériának.

– Ez Clover – mormolta Sonya, miközben kivett egy képet. – Clover és Charlie az esküvőjük napján. Ezt láttam… álmodtam róla… láttam őket ezen a réten, amint az esküvőjükön táncolnak.

– Olyan boldognak tűnnek! Fiatalnak és boldognak – mondta Cleo.

És Clover Dylan Wedding Song (Nászdal) című számát játszotta.

– Ezt bekeretezzük. A galériába kerül, de előtte kitesszük Collin és Johanna esküvői fotójával meg bármelyikkel, amit találunk.

– Mint ez itt. Lisbeth, ugye? Az ötödik menyasszony. Hivatalos esküvői fotó – emelte fel Owen a képet.

– Igen. Istenem, még a fényképen is ragyog!

– Megtaláltam Agathát és Owent. Nagyon hivatalos. Jóképű pár – mondta Cleo. – Ó, és itt van egy másik… a második házassága, Owen és Moira. Tudjátok, meg kell mondanom, hogy boldognak tűnnek.

– Van egy ferrotípiám – jelentkezett Trey. – Marianne és Hugh Poole-ról.

– A miniatúrák. Catherine, a második menyasszony. Nem az esküvőjéről, de nem is lett volna rá idő, hiszen a nászéjszakáján halt meg. És Astrid. Biztosan az esküvő előtt készült. Talán ajándékba Collinnak, mert elég sokat látni a ruhájából. A menyasszonyi ruhájában van.

– Mindegyikük megvan. Mind a hét menyasszony.

– És még több – tette hozzá Trey. – Még több fotó. Az egyiken Clover van a kastély előtt.

– Hogy bírják ezt a nők hordozni? – tűnődött Owen. – Ez már babahegy.

– Acélból van a gerincünk – mondta neki Cleo. – Havas a föld, rengeteg a hó. Hó van a hajában is. Nevet.

Clover a Cosmic Charlie-t (Kozmikus Charlie) játszotta.

– Nem hiszem, hogy a Grateful Dead{2} itt szójáték lenne – jegyezte meg Owen. – Nagyszerű dal.

– Nem sokkal az ikrek megszületése előtt készülhetett a felvétel. Patricia Poole kihagyta ezeket – mondta Trey. – Amikor megpróbálta kitörölni Clovert és az apádat a Poole-ok történelméből, ezeket valahogy elmulasztotta. Vagy az, akit ideküldött, mivel ő be sem tette a lábát a kastélyba.

– Nem fogom száműzni a galériából.

– Nem sértenél meg vele, ha megtennéd – mondta Owen.

– Nem fogom, mert ő is része a család történelmének. Csúnya része, de része. Viszont a legkevésbé hízelgő képet fogom kitenni Patricia Poole-ról, amit csak találunk.

– Tudsz te gonosz is lenni – vigyorgott rá Trey.

– De még mennyire, hogy tudok. De most nem fogok erre vagy Patriciára gondolni. Itt van az összes menyasszony, és minden egyes kiválasztott képhez megfelelő keretet fogok keresni. És amikor az a boszorkány eltűnik, mindet felakasztjuk, és valami jót, valami pozitív és fontos dolgot alakítunk ki abban a szobában.

Egy sor ajtó becsapódott, a csillár a fejük felett úgy lengett, mintha erős szél tépázta volna.

Sonya csak felvicsorgott a mennyezetre.

– Igen, rólad beszélek. Kifelé áll a szekered rúdja, jobb lesz, ha hozzászoksz.

Trey ismét megfogta a lány kezét.

– Ez eltarthat egy darabig.

– Ma este, a jövő héten, a következő rohadt évben, de mennie kell. És most már másik célom is van ezekkel a fotókkal.

– Tervre, méretekre, rácsra lesz szükséged – jegyezte meg Owen. – Amint eldöntötted, hányat akarsz feltenni, mind különböző méretűek, alakúak. Hogy milyen sorrendben akarod feltenni őket. Ki kell dolgoznod.

– Nem véletlenül hívják a cégemet Visual Artnak. Ki tudom dolgozni. De szívesen meghallgatom a véleményedet. Ez mindenkire vonatkozik. Úgy értem, tényleg mindenkire – mondta, és felemelt karjával körbeintett, hogy az egész kastélyt belefoglalja. – Minden javaslatot szívesen fogadok.

– Nekem rengeteg lesz. De most? Felmegyek. – Cleo Owenre nézett, miközben felállt. – Mit szólnál egy fuvarhoz, nagyfiú?

Kifelé indult, aztán felnevetett, amikor a férfi felállt, ölbe kapta és kivitte.

– Nagyszerű, amit csinálsz, Sonya, és nagyszerű, hogy gondoltál rá.

– Tartozom nekik. – Sonya ujja hegyével finoman végigsimított a fényképeken. – Mindegyiküknek. Még Patriciának is. Ha nem tette volna, amit tett, a nagyszüleimnek nem lett volna fia, akit szerettek. Apám, anyám, én… nem Bostonban éltük volna le az életünket. Talán meg sem születtem volna, de ha mégis, egészen más életem lett volna. Szeretem az életem. Tehát tartozom nekik.

A férfira mosolygott.

– Holnap még többet átválogatok, és elkészítem azt a dobozt Clarice-nek, és a szüleidnek is. Észre sem vettem, hogy ilyen későre jár. Szóval gyere fel velem az emeletre, és emlékeztess az egyik okra, amiért szeretem az itteni és mostani életemet.

Sonya hajnali háromkor ébredt, de nem azért, hogy alvajárjon. Hallotta az áradó zongoramuzsikát, a halk sírást, a nyugodni nem tudó lelkek mormolását és sóhajait.

Bár nem érezte a tükör vonzását, felült, és amikor Trey megfogta a kezét, megszorította az övét.

– Ébren vagyok – mondta neki. – Magamnál vagyok. Látni akarom Dobbst.

A férfi felkelt vele, és együtt mentek a teraszajtóhoz.

Hester Dobbs ott állt a hullámtörő gáton. Fekete ruhája örvénylett, sötét haja lobogott az élénk atlanti szélben. A tenger felé nézett, ahogyan éjszakáról éjszakára tette már több mint két évszázadon át.

És hogy megpecsételje a kastélyra, az eljövendő menyasszonyokra mondott átkát, az égnek emelte a karját… és ugrott.

– Vajon érzi? – tűnődött Sonya. – Minden éjjel? Érzi, ahogy a szél süvít körülötte? Érzi a zuhanást, és ahogy a teste a szikláknak ütődik? Annak a fájdalmát? A pillanatnyi sokkot és a testének csapódó jeges hullámokat?

– Azt hiszem, igen. Szerintem kell, hogy érezze.

– Kell?

– Hogy mindezt megtartsa, Sonya, hogy továbbra is uralkodjon ezen a helyen. Talán nem volt őrült, amikor annak idején megigézte Collin Poole-t. Talán csak félőrült volt, amikor megölte Arthur Poole-t. – Megfordulva az ágy felé noszogatta a lányt. – Az viszont biztos, hogy őrült volt, amikor megölte Astridot, és kimondta az átkot. És addigra, mire visszajött ide, hogy a saját vérével pecsételje meg az átkot… morzsányi józan esze sem maradt.

– Gondolod, hogy minden éjjel érezni akarja? Újra meg újra?

Az ágyban Trey magához ölelte a lányt.

– Igen.

– Mert őrültségében ezt hatalomnak látja. Az ő döntése, az ő vére. És általa a kastélyban marad. Ebben az elmeháborodott állapotban neki csak ez számít. Csak ez létezik számára. Ő a kastély úrnője, örökké.

– De nem az. – Csókot lehelt a lány homlokára, amit Sonya egyszerre talált megnyugtatónak és magabiztosságról árulkodónak. – És soha nem is lesz az.

– Nem bizony. Újra csend van. Megint csendes a ház.

– Tudsz aludni?

– Tudok.

Szemét lehunyva Sonya belesiklott a csendbe.

Reggeli döntése, hogy használja az edzőtermet, részben a rutin iránti igényből, részben pedig egyszerű dacból fakadt.

De hálás volt, hogy Yoda és Pye vele akart tartani.

Amikor kinyitotta a cselédajtót, a két állat is belépett vele, majd együtt sétáltak le a lépcsőn. Elkanyarodott a tárolóhelyiségektől és a házimozitól, és egyenesen a jól felszerelt edzőterembe ment.

Arra gondolt, hogy a nagybátyja tudta, hogyan kell tökéletesen megtervezni a kastélyt, a sajátjává tenni, miközben tiszteletben tartja a történelmét.

– És én is éppen ezt teszem.

A súlyzós állványra nézett és bólintott.

– Karban tartjuk az izmokat. Lehet, hogy ez a csata inkább mentális, mint fizikai, de minden összefügg, igaz? Legalábbis a túl élénk és lehetetlenül izmos edző folyton ezt hajtogatja a képernyőn. Ezért ma haladó edzést tartok.

Bekapcsolta a tévét, kiválasztotta az alkalmazást, a programot.

– Ötvenhat perc? Jézusom! Ez talán kicsit túl ambiciózus ne…

Miközben beszélt, megszólalt a cselédhívó és folyamatosan csilingelt.

Az Aranyszoba.

– Rajta! – kiáltotta. – Csináld csak, pazarold az idődet és az energiádat! Ami engem illet, az enyémet jól hasznosítom.

Azzal elkezdte az edzést.

– Lehet, hogy megbánom – mormolta –, de végigcsinálom.

Húsz perccel később, izzadságban úszva, megbánta. De folytatta. Részben a szüntelen csilingelés miatt, ismerte be magának tüzelő izmaival.

Fél óra múlva szünetet tartott, hogy igyon… mit igyon, vedelte a vizet, mint egy teve! Aztán megtörölközött, és közben feltűnt neki, hogy a csilingelés abbamaradt.

Új erőre kapva attól a ténytől, hogy tovább bírta, mint Dobbs, megnyomta a lejátszás gombot, mindent beleadott, és befejezte a gyakorlatot.

Lehet, hogy egy percre kénytelen volt nyögdécselve, izzadságban fürödve elterülni a padlón, de megcsinálta.

Yoda odajött, hogy mellé feküdjön. A macska összegömbölyödve feküdt az egyik edzőpadon, és enyhe megvetéssel figyelte.

– Melyikőtök fog felsegíteni?

Mivel egyikük sem ajánlkozott önként, Sonya ülő helyzetbe tornázta magát, és magára parancsolt, hogy egy tízperces nyújtással fejezze be az edzést.

Igazi amazonnak érezte magát, amikor sántítás nélkül feljutott a lépcsőn.

Hátrament a konyhába, hogy újratöltse a vizespalackját, és meglepődve látta, hogy Cleo a pultnál ül egy kávéval és egy pirítós rétessel.

– Korán felkeltél.

– Nem olyan korán, mint te, ez nyilvánvaló. Ruhában zuhanyoztál?

– Izomerősítő edzés. – Sonya, kicsit még mindig lihegve, a szívére szorította a kezét. – Kegyetlen. Ráadásul Dobbs folyamatosan nyomta azt az átkozott csengőt. Végül feladta. Én nem.

– Ez az én Sonyám! Én viszont azért vagyok fent, mert vitorlázni vágyom. Velem tarthatnál.

– Bárcsak megtehetném, de így is késni fogok a munkámmal, mert azt tervezem, hogy néhány órán át zuhanyozom.

– Milyen felelősségteljes teremtés! Én, és megint csak viszont, kiviszem a Szirént egy körre. Késő délutánra vihart jósolnak, szóval beülök a vitorlásomba, elhajózom a boltba és egyéb ügyeket intézni, aztán hazajövök, hogy a műtermemben festhessek, mielőtt a vihar kitör.

– Kénytelen vagyok rámutatni, hogy ez is felelősségteljes terv, kezdve a vitorlázásnál. – Sonya úgy döntött, jutalmat érdemel, ezért kinyitotta a hűtőszekrényt, hogy kivegyen egy kólát. – Az nem lenne felelősségteljes, hogy van egy gyönyörű kis járgányod, és nem vitorlázol vele.

– Igazad van. Felelősségteljes lányok vagyunk. Szóval ma este legyünk csak lányok. Mivel Owen és Trey is dolgozik ma este, van egy tervem.

– Mondd el, mielőtt az izzadság lepereg rólam, és tócsát hagy a padlón.

– Egy nagy, óriási csajos salátavacsora. Némi komoly munka a fotók rendezgetésével. Aztán egy nagy, óriási vajas-sós pattogatott kukoricahegy, egy üveg bor és egy csajos film pizsamában.

– És ez csak a számtalan ok egyike, amiért barátnők vagyunk. Benne vagyok. Most pedig megyek a zuhany alá. Jó vitorlázást!

A mennyei zuhany után Sonya rövid sportnadrágot és pólót húzott, majd úgy döntött, pokolba a hajával, és úgy, ahogy volt, vizesen copfba kötötte.

Amikor leült az íróasztalához, és Yoda az asztal alá kuporodott, finoman megmozgatta kissé fájó vállát.

– Erős és fene jó vagyok. Oké, Clover, hadd szóljon!

A tabletből felcsendült a Destiny’s Child Independent Women Part I (Független nők 1.) című szám.

– És ez átkozottul igaz. Az vagyok.

Miközben beindította a számítógépet, a telefonja bejövő üzenetet jelzett.

A Ryder Sportstól érkezett kérés. Egy videóhívásra hívták tíztől.

– Nos, a francba!

Igennel válaszolt, majd elővette a vészhelyzeti videóhívás esetére tartott sminkkészletét.

– Független vagyok, igen, de nincs üzleti megbeszélés smink nélkül.

Kevés maradék idejében az e-mailjeivel foglalkozott, és elkezdett dolgozni egy helyi vállalkozás reklámkampányának javaslatán.

– Oké, Clover, a zene egyelőre kikapcsolva.

És a vállát ismét megmozgatva belépett a hívásba.

Burt Springer üdvözölte először.

– Jó napot. Köszönjük, hogy ilyen rövid időn belül a rendelkezésünkre állt.

– Nem jelentett gondot. Jó látni mindannyiukat.

S a mindannyiuk közt ott van Miranda Ryder is, állapította meg, a cég acélos és állhatatos vezetője.

– Van néhány helyzetértékelő jelentés, amelyet meg kell vitatnunk, de mielőtt arra rátérnénk, van egy szempont, amelyről szeretnénk önnel beszélni. Az ön által készített képanyag, amely modellek helyett hétköznapi embereket használ, akik Ryder öltözéket viselnek és Ryder sportszereket használnak a mindennapjaikban, a kampányunk szívét képezik. Ezt szeretnénk kibővíteni.

– Rendben.

– Vegyük azt a fiatalembert a Ryder biciklin, aki öltönyben a munkahelyére tart. Helyi lakos? Elérhető?

– Eddie… a Doyle Ügyvédi Irodának dolgozik. Ott gyakornok. Ami az elérhetőségét illeti, természetesen kapcsolatba tudok lépni vele. Van még néhány fotóm róla.

Talán tényleg van kapcsolat az agy és az izom közt, gondolta Sonya, miközben egy lépéssel már előbbre járt.

– De nem ugyanazt a külsőt akarják. Más öltözet, más nap, más tevékenység? Ezt keresik?

– Fején találta a szöget.

– Alkalmi ruha, pizzázni készül a barátaival. Egy esti… naplementés… kiruccanás randival. Ilyesmi.

– Naplementés kiruccanás randival? – Livvy, a PR-os, mindkét mutatóujját a fejéhez emelte. – Ez nyerő.

– Szeretnénk, ha Ryder cipőt, Ryder szerelést viselne. Szerezze meg a méreteit, és mi biztosítjuk neki – mondta Burt. – Aztán ott van a kedves és nagylelkű barátnője, Cleo.

– Nyugodtan beszélhetek a nevében, és azt mondom, hogy örömmel vállalja. Még több jóga? Más pózok, más ruha? Talán valamit a szabadban csináljon? Van egy gyönyörű kis vitorlása. Már van Ryder mentőmellénye, de adhatunk hozzá mást is.

A feje fölött dörömbölés kezdődött. Sonya az asztal alatt ökölbe szorította egyik kezét, miközben Yoda a lába közé furakodott.

Miranda Ryder szemöldöke a magasba szökkent.

– Valami gond van, Sonya?

– Vihart jósolnak.

– Úgy hangzik, mintha a házban dúlna a vihar.

– Tényleg így van. Hadd mondjam el, hogy szerintem ez fantasztikus szempont. Biztos vagyok benne, hogy meg tudom bízni ugyanazt a fotóst, és felveszem a kapcsolatot Eddie-vel. Cleo méreteit máris megadhatom. Kiket szeretnének még hozzávenni?

A dörömbölés hirtelen abbamaradt, amikor elkezdte a listát, és megszólalt az ajtócsengő.

– Elnézést, csak egy percet kérek.

Gyorsan felállt. Bár tudta, hogy Dobbs az, előbb kinézett az ablakon. Aztán behúzta a könyvtár tolóajtóit.

Ez legalább valamennyire tompította a hangot.

– Még egyszer elnézést kérek – szabadkozott, amikor visszaült. – Ez olyan hiba, amelyet tényleg ki kell javítanom. Tudják, milyenek a régi házak – tette hozzá mosolyogva.

– Talán kísértetjárta? – mondta Burt, és kurtán felnevetett.

– Ó, ez nem is kérdés. – Ő maga is felnevetett, gyorsan, könnyedén. – Fokozza a hangulatot.

Jegyzetelt, hozzátette saját ötleteit és elképzeléseit. És amikor ismét csend borult a házra, úgy érezte magát, mint az edzőteremben.

Tovább bírta, mint Dobbs.

Több mint egy órán át tartott, és volt benne néhány durva ajtócsapódás, de túljutott rajta. És úgy érezte, alig zökkent ki az ütemből.

Amikor befejezte a hívást, hátradőlt és behunyta a szemét.

Clover Gaga és a Grande Rain on Me (Zúdulj rám) című számával gratulált neki.

– Igen, ezt a vihart túléltem. – Lenyúlva megsimogatta Yodát. – Túléltük. És most váratlanul sok munkám van. Jó nekem. Először a telefonhívások, Clover. Mozgósítanom kell Trey édesanyját és a fényképezőgépét.

De még egy pillanatig úgy maradt, ahogy volt, a szemét behunyva. Mert látta. Látta, hogyan fog dolgozni a sorozaton.

Ahogy a sportban, úgy a mindennapokban is, a Ryder veled van.

Elővette a névjegyzékét, és telefonálni kezdett.

A felénél járhatott, amikor Yoda ránézett. Azzal a nézéssel.

– Oké, kiengedlek. Úgyis szükségem van még egy koffeinlöketre.

A bejáraton engedte ki, majd hátrament a konyhába. A konyhaszigeten labda várta, ami megnevettette.

– Részemről rendben, Jack.

Kivett egy kólát, és miután kidobta a labdát az udvarra, tudta, hogy Jack és Yoda addig fog játszani, amíg a kutya ki nem fárad, visszament dolgozni.

És üzenetet küldött Treynek és Owennek is. Okosabbnak tűnt, ha nem kérésként, hanem kész tényként fogalmaz.

A Ryder elhatározta, hogy kibővíti a reklámkampányt. Még több fotó kell! Amit Corrine fog készíteni. És ő dolgozza ki az időbeosztást úgy, hogy mindenkinek megfeleljen. Addig is szükségem van a méreteidre. Cipő, nadrág, ing. Ígérem, nem fog fájni. És megtarthatod a cuccot.

A telefonját félretéve a következő emberrel e-mailben vette fel a kapcsolatot.

A telefonra pillantott, amikor az jelzett.

Owen válasza a következő volt:

Ugyan már, ez most komoly?

Sonya csak mosolygott, és megírta az e-mailt. Trey válasza is megjött.

Miért teszed ezt velem?

Sonya elküldte az e-mailt, aztán együtt válaszolt a két szövegre.

Igen, kedvenc kuzinom, ez most komoly… ingyen cipő! És ezt mindketten magatoknak köszönhetitek, mert olyan jóképűek és fotogének vagytok. És köszönetképpen megtanulok még egy nyárra való, férfias ételt.

Owen válasza gyorsan megérkezett.

Tépett sertéshúsos szendvics, hasábburgonya, tepsiben sült kukorica, epres gyümölcstorta.

Ha azt hiszed, hogy engem étellel meg lehet venni, írta Trey, valószínűleg igazad van.

Megbeszéltük. Szombat!

Fogalma sem lévén, mindez mit jelent, írt Cleónak.

Utánanéznél, hogy anyukádnak vagy a nagymamádnak van-e receptje a tépett sertéshúsos szendvicshez, a hasábburgonyához, a tepsiben sült kukoricához és az epres gyümölcstortához? Ha nincs, próbálkozz Breenél, az anyámnál vagy Mr. Google-nál. Aztán megvennéd az összes hozzávalót? Négy személyre. Később megmagyarázom.

Mindegyikre van receptjük. Pye-jal most fejeztük be a kellemes vitorlázásunkat. Hallani akarom a magyarázatot. Pár óra múlva otthon vagyunk.

Sonya egy szív hangulatjellel nyugtázta az üzenetet, majd visszatért a munkájához.

Miután elkészült az új Ryder-projekt tervével, visszaváltott a többi ügyfélre.

Ki gondolta volna, hogy kevesebb mint egy évvel azután, hogy elindította a saját vállalkozását, tényleges ügyféllistája lesz? És folyamatos, kihívásokkal teli és kielégítő munkája.

Ha pedig ez az ügyféllista tovább növekszik, és a munka is folyamatosan jön, elkezdhet gondolkodni azon, hogy – esetleg – felvesz egy asszisztenst. Részmunkaidőben és távmunkában dolgozó lenne a legjobb, figyelembe véve a körülményeket.

Felpillantott a mennyezetre.

Legalábbis egyelőre.

Ad még neki néhány hónapot, aztán ha az üzlet megéri és szüksége van rá, elkezdi keresni a megfelelő embert.

Yoda visszajött, és ahelyett, hogy elfészkelődött volna az íróasztal alatt, csak lehuppant a szőnyegre, és nyomban elaludt.

Tíz perccel később a könyvtár nyitott ablakain át hallotta, ahogy Cleo megérkezik. Hagyta a kutyát aludni, és lement, hogy segítsen barátnőjének behozni a vásárolt holmit.

– Ez sok – mondta Cleo. – Némelyikből volt itthon is valamennyi, de ez sok. – Két teli vászonszatyrot adott át Sonyának. – Miért készítünk sertéshúsos szendvicset meg a többit?

– Tulajdonképpen nekem kell megcsinálnom, mert az én ajánlatom volt, de számítok a segítségedre. Ó, virágot is hoztál!

– Hoztam. Bevittem még két festményt a Bay Artsba, megvettem a legcukibb szandált, amelyre ugyan nincs szükségem, de úgy döntöttem, hogy kell nekem, és beugrottam a cukrászdába, szóval dupla karamellöntetes brownie-t eszünk a pattogatott kukoricánkhoz.

Miközben mindezt elmondta, végigsétáltak a házon, letették a szatyrokat, és visszamentek a többiért. Yodához hasonlóan Pye is úgy döntött, hogy itt a szundikálás ideje, ezért felkocogott az emeletre.

– Szóval, miért vettem csont nélküli sertéslapockát?

– Megvesztegettem Owent és Treyt. A Ryder több fotót akar.

Cleo a homlokát ráncolta.

– Valami baj van a náluk levőkkel?

– Nem, minden rendben van velük, annyira rendben, hogy többet akarnak. Ez téged is érint. Más jógapózok, ingyen öltözék. Kültéri beállítás. Talán amint a Szirénnel vitorlázol, vagy a szabadban pihensz egy könyvvel. Mindkét esetben ingyen ruhát kapsz cserébe. Benne vagy, ugye?

– Bocs, az ingyen ruha után elvesztettem a fonalat. Persze hogy benne vagyok! Jó móka. Owen és Trey persze nem így reagált. Szóval ezért a kajamegvesztegetés. – Pacsira kínálta a kezét. – Okos!

– Remélem, szombaton is így gondolom majd, amikor megpróbálom… ha-ha-ha… mindezt elkészíteni.

– Ingyen ruhákat kapok, szóval leszek a kuktád. Na, pakoljuk el a többit. Készen állok a festésre.

– Gondoskodom a virágokról. Eddig jól telt a napom. Hosszú online megbeszélésem volt, hogy mindezt beindítsam. Persze ő megpróbálta elcseszni.

Cleo hátrapillantott, miközben a konyhában pakolta el a vásárolt holmit. Nem kellett megkérdeznie, barátnője kire gondolt.

– Hogyan?

– Dörömbölt, csapkodott, csengetett. Azt mondtam a csapatnak, hogy vihar van, aztán elektromos hibákról, régi házakról beszéltem. Azt hiszem, elhitték, mert folytattuk a megbeszélést.

– Ezt csináljuk. Folytatjuk, haladunk előre. Szólj, mielőtt feljössz a műterembe.

– Persze. Miért?

– Dolgozom valamin, amit egyelőre szeretnék megtartani magamnak. Ha elintézed a virágokat, én felmegyek.