T. Sachsen

Friedrichstadti történetek No. 3

Balettpatkány-fogó

© 2023 T. Sachsen

Korrektor: Siklósi Katalin

Borító: T. Sachsen

Minden jog fenntartva. A kiadó írásos jóváhagyása nélkül ez a könyv sem részleteiben, sem egészében nem sokszorosítható.

ISBN 978-615-82072-5-6

A sorozat kötetei:

Az akasztott ember

Arc nélkül

Balettpatkány-fogó

Az összetört tükör

I.

1. Péntek

Anne könnyű léptekkel szökellt felfelé a lépcsőn. Már egyáltalán nem érdekelte, hogy a satrafa Frau König mit kiabál utána. Az ujján csillogó gyémántgyűrű mindenre magyarázatot adhatott volna, de senkinek sem állt szándékában megmutatni. Majd ha meglátják a nevét az újságban!

Anne vidáman felkacagott. Hadd irigykedjenek!

Székre állva érte csak el a szekrény tetejére száműzött hatalmas bőröndjét. Egy lendülettel az ágyra dobta, majd villámgyorsan pakolni kezdett – ami nem is csoda, hiszen odalent várta egy autó, benne a vőlegény.

Anne kopott, prémnyakú téli kabátjával a kezében egy pillanatra elmerengett. Mit is mondott az a vén csontos, amikor tavaly a Szilvacukor hercegnő szerepére jelentkezett? „A karba pont megfelelő, de nem túl tehetséges.” Hát… lehet, hogy nem Anne a legtehetségesebb balerina Friedrichstadtban, de már van vőlegénye, és nem maradt vénkisasszony. Anne arcán komisz mosoly futott át.

„Üsse csak meg a guta azt a szipirtyót!” – gondolta, és begyömöszölte a kabátot a többi közé.

Sietett, mert nem akarta, hogy a házsártos főbérlő, Frau König rátörje az ajtót. Mindent pont úgy kell tennie, ahogy megbeszélték Hansszal.

Holnap milyen jót fognak együtt kacagni!

Volker Gerhard nyomozó, volt gyalogsági őrnagy, valóságos tiszti kaszinót vitt esténként a Lange-ház nappalijába. A kollégák mellett gyakori vendég volt dr. Wolfner és Herbert Jung a kórbonctanról, a Rudder fivérek, Gertrud Bauer és udvarlója, a friedrichstadti hurkakirály – aki minden alkalommal teli kosárral érkezett –, Herr és Frau Engelhardt és természetesen a kíváncsi szomszédok változó összetételben.

A lemezjátszón, amit egy gyorstalpaló után a tízéves Wilhelm kezelt, mindig pörgött valami. A fiút az édesanyjával, Helgával együtt örökölte meg Volker Gerhard nem éppen szokványos keretek között nagyjából egy hónapja, azóta lényegében egy családnak számítottak.

Amikor pedig a lemezjátszó pihent, akkor a vendégek egyöntetű akarata következtében Volker játszott a rosszabb napokat is látott zongorán.

Ezen az estén éppen egy Beethoven-szimfónia második tétele szolgáltatta a zenei hátteret egy 1942-es felvételről, amikor belépett Richard Engelhardt, az antikvárium tulajdonosa – könyvek és hanglemezek vétele-eladása –, karján a feleségével.

– Egy igazán érdekes lemezt találtam magának – kezdte, miután túljutott az üdvözlések során, és koccintott Stefan Langéval, aki új munkakörének köszönhetően valósággal megfiatalodott, sőt, ivási szokásai is jótékony irányba változtak. Engelhardt átnyújtotta a nevezetes tárgyat Volker Gerhardnak, arca csak úgy ragyogott az izgatottságtól.

– Igazán kedves, köszönöm! – vette át Volker az ajándékot. Igyekezett kedélyes képet vágni, mert Engelhardt nyilván nem tudhatta, milyen csöppet sem baráti viszonyban áll Richard Strauss zenéjével mind esztétikai, mind ideológiai szempontból.

– Igazi ritkaság! – tette hozzá Engelhardt.

– Valóban az! – vágta rá Volker, és hogy leplezze zavarát, gyorsan Wilhelm kezébe nyomta a sértetlen tokban rejtőző lemezt. A fiú ezt úgy értelmezte, hogy Beethoven után ennek kell majd következnie, és barátjával, Paul Ruderrel már neki is láttak a lemezcímke tanulmányozásának.

A helyzetet Frau Lange mentette meg egy tálca süteménnyel, Volker pedig azt hitte, ennyivel meg is úszta ezt a Strauss-dolgot, és gyanútlanul lehuppant Helga mellé a rekamiéra.

Wilhelm, akár egy jólnevelt tisztiszolga, megvárta, hogy a Beethoven által komponált muzsika utolsó hangfoszlánya is feloldódjon a szivar- és cigarettafüst fátyolában, majd előhúzta az újabb darabot. Közben Paul szépen visszacsúsztatta Beethovent az odújába.

Amint felcsendült a kissé dagályos nyitány, és elárasztotta a helyiséget a vég nélküli dallamok Richard Strauss-i kavalkádja, Volkerban lassan derengeni kezdett az az előadás Berlinben, amikor páholyjegye volt, bár utólag nézve inkább kihagyta volna.

’43 októberében történt a szabadságolás alatt. A páholyjegyet mellesleg az ezredese kapta ajándékba, de sejthetett valamit, ezért nagylelkűen Volkerra hagyományozta egy nem egészen hivatalos parancs kíséretében, miszerint menjen el ő az előadásra. Volker egyébként viszonylagos barátságban állt az operák világával, így nem ez tűnt kivitelezhetetlennek, bár valahogy Mozart közelebb állt hozzá, mint Wagner, amiről akkoriban mélyen hallgatott. Azon az estén azonban Richard – és nem Johann – Strauss volt terítéken. Volker nem gyanakodott, mert a keresztnevet nagyvonalúan figyelmen kívül hagyta, és mivel A denevért már gyermekkorában is szerette – és igen viccesnek is találta –, valami hasonlóra számított, mint a fentnevezett operett.

Az első kellemetlen meglepetéssel a páholyba lépve szembesült: a többi tiszt ugyanis fekete egyenruhát viselt, és már a bemutatkozásnál kiderült, hogy nem a Waffen-SS, hanem a Gestapo kötelékén belül tevékenykednek, éppen ezért élénk érdeklődéssel fordultak a frontot járt tiszt felé és minden szavát lesték – Volkernak volt egy olyan érzése, hogy jegyzetelnek is, és mint később kiderült, nem tévedett.

Mint minden Wehrmacht-tiszt, Volker is tudta, hogy vékony jégen táncol, az egyenruha nem nyerő lap ebben a játszmában, többre megy, ha a spontaneitás látszatát keltve gondosan megválogatja a szavait. Ez még a Don Giovanni alatt is nehezen ment volna, nemhogy Richard Strauss Capriccióját „élvezve”, amitől már az első öt percben megfájdult a feje.

A brosúra szerint ez egy egyfelvonásos opera, ez éltette Volkert az első hatvan percben, de nem sokkal később kiderült, hogy az az egy felvonás két és fél óra, és ez már a lövészárokban is sok, nemhogy a zenekariban!

Lüktető halántéka és pattanásig feszült idegszálai már rég menekülőre fogták volna, de önuralmának köszönhetően kedélyes arccal ülte végig azt a két és fél órát, ami helyett dalolva választotta volna az orosz front bármely esős, sáros, jeges-havas szakaszát.

Aztán a páholytársak meghívták vacsorára. Volker fejfájása ettől nem enyhült, a vacsora első felét mégis sikerült megúsznia. A háborúról és jelen esetben semlegesnek látszó politikai témákról beszélgettek, de aztán az egyik tiszt, aki kezdettől fogva furcsán fixírozta Volkert, feltett egy ártatlannak látszó kérdést:

– Hogy tetszett az előadás?

Volker tudta, hogy ha elmondaná nyomdafestéket nem tűrő véleményét erről a két és fél órányi szenvedésről, azzal nem sok jó pontot szerezne, ezért igyekezett semleges vizekre evezni.

– Nevezzenek bátran ódivatúnak, de a zárt szerkezetű operákat jobban kedvelem – vetette oda könnyedén, majd egy kisebb előadást tartott Mozart Don Giovannijáról, beleszőve a Singspiel műfaji ismertetését, valamint Søren Kierkegaard eszmefuttatását a létezés esztétikai szintjéről. Mellesleg Mozartról és a Don Giovanniról órákig tudott volna beszélni, meg a Figaró házasságáról… és a Così fan tuttéról, de operatudása itt véget is ért. Valójában a Wagner-témakört akarta kikerülni, ami végül is sikerült. A Prinz Albrecht Strasse-i fiúk láthatóan elégedetten távoztak, de a történetnek még messze nem volt vége.

1947-ben, amikor Volker Gerhard a náci-vizsgálóbizottság előtt ült a vádlottak padján, az ügyészt játszó amerikai hadnagyocska, aki előásta többek között a Die Wehrmacht nevezetes számát – amely egy Himmlerrel közös fotográfia keretében megalapozta Volker „jó hírét” –, egy bizalmas jelentéssel is megtoldotta a vádat. A gyors iratmegsemmisítő hadművelet, melyet a Prinz Albrecht Strassén oly nagy igyekezettel hajtottak végre, nem érintette Volker Gerhard anyagát, így Nürnbergben, a tárgyaláson az egybegyűltek végighallgathatták, hogy a jelentés alapján Gerhard őrnagy szerint Mozart Don Giovanni című operája az Übermensch tragikus története, akit a már jól ismert körülmények ítéltek bukásra. Hogyan lett Kierkegaardból Nietzsche, és hogyan került a képbe a fajelmélet, azt Volker nem egészen értette, de láthatóan mást nem zavart. Ha ezen jelentés alapján kellene Gerhard őrnagyot megítélni, nem volna különb a többi véresszájú nácinál, aki megérdemli a halált.

– Elég sápadtnak látszol – súgta Helga. – Jól vagy?

A nő hangja visszarángatta Volkert a jelenbe. Mosolyt erőltetett az arcára.

– Minden rendben – válaszolta, és finoman megcsókolta szőke felesége nyakát. Ezt valójában elterelésnek szánta, de Helga ismerte már annyira, hogy ne dőljön be a trükknek, pillanatnyilag mégis ráhagyta.

– Herr Gerhard, játsszon nekünk valamit! – kiáltotta vidáman, bár kissé kapatosan Herr Detten, a szembeszomszéd és lelkes zenerajongó.

Volker engedelmesen, mint egy kisdiák, leült a zongorához, majd belekezdett egy Strauss-keringőbe. Johann Strauss!

A gyémántgyűrű ridegen csillogott Anne ujján. Ridegen és érzéketlenül, figyelembe sem véve azt a tényt, hogy viselője immár halott. Anne élettelen teste lustán terült el a bordó bársonnyal bevont kanapén, akár egy hatalmas díszpárna. Tekintete a plafonra meredt, a végtelen felé, ahová feltételezhetően ártatlan, naiv lelke is tartott. Lágyan egy ismerős dallam ölelte körül, a hőn áhított szerep, a Szilvacukor hercegnő tánca Csajkovszkij remekművéből. Anne azonban épphogy pár kecses mozdulatot tett a zene ritmusára, amikor hirtelen összecsuklott, akár egy marionettbábu, amelynek elvágták a zsinórjait. Nem sejtette, hogy a pezsgőben volt a méreg, ami gyorsan és szinte fájdalommentesen végzett vele.

Hans, a vőlegény, végigfektette halott kedvesét a kanapén, majd megsimította az arcát, aztán valami furcsa ötlettől vezérelve folytatta a táncot a maga kissé darabos, nehézkes módján, hiszen ő sosem volt balett-táncos.

Anne fénytelen szemei a plafont bámulták, így nem gyönyörködhettek Hans táncában, ami inkább tűnt groteszknek, mint kecsesnek.

A zene egyszer csak véget ért.

Hans megállt, meghajolt a láthatatlan közönség felé, amely valószínű, hogy hatalmas ovációval fogadta a műsorszámot, mert Hans ezt háromszor is megismételte, aztán Anne felé dobott egy csókot. A következő pillanatban az arca hirtelen megváltozott. Eltűnt róla a huncut mosoly, amibe Anne – úgymond – beleszeretett, és elkomolyodott. Ez csak természetes, hiszen most kezdődik igazán a kemény munka!

A holttesthez lépett, alulról átkarolta, hogy felemelje, a vállára dobta, aztán dudorászva indult kifelé a szobából.

Éjfél is elmúlt, amikor Volker pizsamában lelopózott a lépcsőn. Helga úgy tett, mintha aludna, de pár másodperccel később követte. A nappali ajtajából figyelte a férfit, aki a lemezek között keresgélt, aztán kiemelte az egyiket és a konyha felé indult.

– Mit művelsz? – törte meg a csendet Helga hangja.

Volker grimaszolva fordult hátra. Lebukott, ezen nem volt mit szépíteni.

– Összetöröm – mutatta fel a kezében levő lemezt.

– Miért? – tapintott rá Helga a kényes pontra.

– Ha összetörtem, elmondom – válaszolta Volker, aki nem hagyta, hogy eredeti céljától eltérítsék.

Mire Helga utolérte a konyhában, Volker egy mozsártörő segítségével már több darabra törte a kiszemelt áldozatot.

– És mi a szándékod a törmelékkel?

– Beviszem, és az irodában dobom ki. Ott rendszeresen ürítik a szemeteseket.

Helga csodálkozva nézett a férfira. Mi lehet az oka ennek a gyerekes félelemnek?

– Hallgatlak – jegyezte meg csípőre tett kézzel.

Volker gondosan összeszedte a lemez darabjait, melyeket visszatuszkolt a tokba, amit szépen összehajtogatott, aztán visszatette a mozsarat is a helyére, miután alaposan megtörölgette.

Pár perccel később a konyhaasztalnál ültek, és Volker elmondott mindent az igen emlékezetes operaelőadásról és kevésbé kellemes utóhatásairól.

– Értem – bólintott Helga –, elfogadom… – tette hozzá némi töprengés után. Már rég rájött, hogy Volker bizonyos dolgokat ilyen „gyerekes” módon kezel. Talán ezért is értették meg egymást olyan jól Wilhelmmel. – És most kérem a noteszt! – nyújtotta ki a tenyerét szigorú arccal.

– Milyen noteszt? – nézett rá Volker zavartan.

– Milyen noteszt? Milyen noteszt? Mégis milyen noteszt, Don Giovanni?

Volker felhúzta a bal szemöldökét.

– Csak nem gondolod, hogy magamnál tartom? Kurt Jägernél van – válaszolta.

– Gondolhattam volna! Leporello! – csattant fel Helga játékosan. – Szépen vagyunk! Akkor ma már meg sem tudom, hányadik vagyok a listán?

– Nem valószínű – vágta rá flegmán Volker.

Helga ezt a Don Giovanni-dolgot játéknak szánta, hogy kizökkentse Volker Gerhardot ebből a gyerekes félelemből. Hiszen Volker egyértelműen nem volt az a Don Juan típus, bár Kurt Jäger nagyon is hasonlított Leporellóra, legalábbis ami a szolgálatkészséget illeti. De azt meg kell hagyni, ha Don Volker-Giovannit vitte volna magával a szobor a pokolba, Kurt-Leporello biztosan utánuk megy, aztán úr és szolgája sértetlenül jönnek vissza, míg az ördög fejvesztve menekül.

2. Szombat

Siegfried Dammann lustán az ablak felé pillantott. Megszokásból végigsimított a ’40-es évek divatja szerint vágott, enyhén hullámos, éppen ezért összevissza tekergő szőkés-őszes haján. Az ősz hajszálak részben életkorának, részben a boldognak induló, de boldogtalanul végződő augsburgi éveknek voltak köszönhetők. Ezt követően vékony bajusza következett szintén megszokásból, mintha csak azt akarná ellenőrizni, hogy az utóbbi húsz percben nem nőtt-e túl nagyra. Miután nyugtázta, hogy külsejében tapintásra ilyen mértékű változás nem állt be, pár másodpercig elgondolkodott azon, vajon felálljon-e.

A sötétítőfüggöny mögül makacsul előtörő fény ékes bizonyítékul szolgált annak, hogy jócskán a délelőtt közepén járhat az idő. Még pár napig megengedhetik maguknak a henyélést, de nemsokára kezdődnek a próbák, visszatér minden a megszokott kerékvágásba. Siegfried visszafordult a Friedrichstädter Zeitung művészien kihajtott példánya felé, amit már alaposan áttanulmányozott.

– Van benne valami érdekes? – ült fel Emma, a felesége. Hosszú, ősz szálakkal gazdagított sötét haja laza, kócos kontyban, kissé balra dőlt.

A reggelit másfél órával ezelőtt fogyasztották el az ágyban, nem sokkal később érkezett a napilap és pár képes magazin. Emma gyorsan végigpörgette a lapokat, aztán lustálkodás címén a függönyön átszűrődő fénycsíkokat figyelte.

– Semmi érdemleges – válaszolta Siegfried Dammann, és éppen arra készült, hogy egyeztető tárgyalást kezdeményezzen a függöny végérvényes kihúzásával kapcsolatban, amikor jellegzetes dübörgésre lett figyelmes. – Pedig be se kapcsoltam a lemezjátszót – jegyezte meg, majd félresöpörve a napilapot gyorsan kibújt a takaró alól, magára kapta hálóköntösét, ismét végigsimított a haján és elindult a bejárati folyosó felé.

Emma a férjét figyelte. Kellemesen megborzongott, ha csak ránézett. A szőke Siegfried Emma számára a tökéletes férfi volt, érzékeny, visszafogott, művelt, elegáns és udvarias. Ráadásul bariton. Emma szívét ugyanis nem a tenorok, hanem búgó hangú baritonok dobogtatták meg, igaz, ő maga szoprán volt. Egy matinéban előadott Don Giovanni alatt ismerkedtek meg, Emma Donna Elvirát játszotta, Siegfried meg természetesen a címszerepet.

Siegfried az ajtóhoz lépett, kinyitotta a zárakat, majd kitárta. Egy pillanatra elcsodálkozott, de végül beinvitálta a vendéget.

– Frau Scherzer az! – szólt be a hálószoba felé, majd a nappaliba vezette a magas, szikár asszonyt.

A rokokó hatású bútorokkal berendezett helyiség több év gondos válogatásának és a bolhapiacokon végzett kutatásoknak volt az eredménye, valamint teljességében a Dammann házaspár ízlését tükrözte. Ennek részét képezte a két karszék, a hosszú kanapé, az asztalkák, szekrénykék és a kor stílusában készült, bár kevésbé neves mesterek által fémjelzett portrék a falon. A szalon éke pedig a csembaló volt, amely kalandos úton a von Strum-villából került ide. Dammann az utolsó pillanatban mentette meg, mielőtt a szemétszállítók elvitték volna. A szalon egyébként Dammann egykoron Augsburgban állt villájának emlékére készült, melyből a szövetségi légierő elvonulása után egy illusztrisan füstölgő kráter maradt csupán, a csembalóból pedig néhány billentyű. Siegfried pár évvel ezelőtt második feleségével együtt döntött úgy, hogy megpróbálja rekonstruálni az aranykort idéző enteriőrt.

Nos, ebben a rokokó közegben Frau Scherzer szűk szoknyában, rövid ujjú, sötét, nyári blúzban és rövidkarimájú kis kalapkájában meglepően modernnek hatott. Rövid, hullámokba kreált haja itt-ott kikandikált a kalapka alól, és jól látható volt az is, hogy élénk sötétbarna színét a gondos festésnek köszönheti.

Frau Scherzer, vagyis Karin Scherzer, a koreográfus – ahogy a balerinák nevezték: a vén csontos – leült az egyik karszék szélére.

Siegfried megállapította magában, mint mindig, ahányszor csak összefutottak, hogy ebben a nőben megvan még az a fajta méltóság, ami a mai lányokból hiányzik. Magas termete, sovány alakja és nemes tartása valkűrhöz tette hasonlatossá, aki a német opera Walhalláját védelmezi.

– Hozhatok egy kávét vagy valami erősebbet? – kérdezte Siegfried.

Frau Scherzer felsőbbséggel az arcán legyintett.

– Már beszéltem az igazgatóval, de szerinte tévedek – jegyezte meg, amely mondatban benne volt az a kitétel is, hogy: sosem szoktam tévedni.

– Karin, jó reggelt! – lépett be Emma, éppen akkor húzta össze magán a köntöst. Sokkal szétszórtabbnak látszott, mint Siegfried, de az ellentétek jelen esetben nagyon is vonzották egymást.

– Emma, épp most magyarázom Siegfriednek, hogy az igazgatóval már beszéltem.

Emma bólintott, majd Siegfrieddel együtt leültek a kanapéra.

– Szerintem igenis gyanús a dolog – folytatta Frau Scherzer. – Az a csélcsap Anne Appel kijelentkezett a szobából, egy rövid levelet és ötszáz márkát hagyott maga után. A levél szerint elutazott. Ennyi! – nézett felháborodva a férjre, majd a feleségre.

– Miből gondolja, hogy gyanús a dolog? – hajolt közelebb Siegfried. Igyekezett óvatosan fogalmazni.

– A lánynak pár napja még egyetlen pfennigje sem volt, a többiek dobták össze neki a lakbért, most meg ötszáz márkát hagy az asztalon – vágta rá Frau Scherzer.

Siegfried ezt önmagában még nem találta volna „gyanús” körülménynek, de azt tudta, hogy Scherzer nem kimondottan az a hisztérika, ha rossz érzése van az üggyel kapcsolatban, érdemes a végére járni.

– Arra gondoltam – szőtte tovább gondolatait hangosan Frau Scherzer –, hogy keressük meg azt a Becker felügyelőt, akiről annyiszor írnak az újságok. Talán tud segíteni.

Siegfried bólintott, már értette, miért tört be hozzá az asszony. Frau Scherzer bizonyára úgy gondolja, egy olyan magas rangú személyiség, mint Becker, komolyabban veszi a dolgot, ha férfi adja elő, nem valami nőszemély. Az igazgatótól kosarat kapott, ezért egy ajtóval arrébb próbálkozott.

– Felöltözöm, és mehetünk – jegyezte meg.

– Köszönöm, Herr Dammann – válaszolta kimérten Frau Scherzer.

Volker Gerhard a baljóslatú lemez törmelékétől és borítójáról egyetlen íves mozdulattal meg is szabadult még kora reggel a rendőrség épületéhez közeli köztéri szemetes mellett elhaladva, miközben Kurt Jägerrel éppen a berlini Staatsoper Unter den Lindenről beszélgettek. Mindkettőjüket számos kellemes emlék fűzte a helyhez, és mielőtt beléptek volna a rendőrség komor, tiszteletet parancsoló épületébe, meg is egyeztek abban, hogy ősszel ellátogatnak a Friedrichstadt Staatsoperbe, már ha olyan a repertoár.

– … például, ha Mozart vagy Verdi lesz műsoron – fejezte be Volker a mondatot, majd biccentett a mellette elhaladó egyenruhásnak. – A két Richardot viszont inkább kihagynám – tette hozzá tréfálkozva.

Jäger pontosan tudta, kikről is van szó.

– Richardot azt ne! – vágta rá azonnal.

– Milyen Richard? – csapódott hozzájuk a kövérkés Zimmermann a lépcsőfordulóban.

– Richard Wagner és Richard Strauss – válaszolta Volker.

– Ezek nem itteni jómadarak, ha jól sejtem – jegyezte meg Zimmermann némi töprengés után, mert valahogy ez a két név neki egyáltalán nem volt ismerős.

Volker mosolyogva bólintott.

– Na, csak szóljon, ha Richardékat be kell vinni egy kicsit hűsölni! – veregette vállon Zimmermann a csapott vállú, soványka Volker Gerhardot, majd sietett tovább, mert sürgős dolga akadt egy kisebb, zárt helyiségben.

– Jó reggelt, Herr Schröder! – intett Volker kedélyesen a távolban álldogáló káplárnak.

– Herr Gerhard! – intett vissza a káplár, közben azt is megállapította magában, hogy határozottan jót tett a házasság ennek a kölyökképű Gerhardnak, azóta valahogy megváltozott.

Schröder persze nem is sejtette, hogy a változás mozgatórugója Helga varrástudománya, pontosabban az, hogy méretre szabta Volker öltönyeit. A beavatkozás következtében Volker kezdte komfortosan érezni magát civil zakóban is, már-már olyannyira, mintha egyenruhában lenne, és viselkedése is ehhez idomult. Könnyed eleganciával és önkéntelenül vedlett vissza azokhoz a formákhoz, melyeket még katonatisztként sajátított el. Furcsamód a többiek sem tartották nevetségesnek, ha összecsapta a bokáját vagy tisztelgett, mert tökéletesen illett a jelleméhez, egyszerűen hozzátartozott.

Az átszabott öltönyök jótékony hatása abban is megmutatkozott, hogy már Becker ostobasága sem tudta bosszantani. Nagyvonalúan túllendült a hisztérikus felügyelő fricskáin, és azt se vette a szívére, ha az újságokban egy-egy megoldott ügy kapcsán Becker neve kerül említésre, azok helyett, akik a tényleges munkát végezték. Ha pedig mindez szóba került, Volker legyintett, majd megértő mosollyal az arcán témát váltott.

Siegfried Dammann sötét öltönyt és kalapot viselt, hogy külseje is az ügy komolyságát mutassa. Emma viszont egy virágos nyári ruhát, mert úgy gondolta, Frau Scherzer már helyette is a hivatalhoz öltözött, neki már szükségtelen. Félórája vártak a folyosón, mert a roppant elfoglalt Becker felügyelő úrnak nem állt módjában fogadni őket. Azt persze nem sejtették, hogy Becker tízórai, illetve előebédszünetet tart, ezért kellett annyit várniuk.

Amikor végre kinyílt az a bizonyos ajtó, Dammann előreengedte a hölgyeket, majd furcsa sorfalat álltak a nevezetes Becker felügyelő asztala előtt, aki nem érezte szükségét, hogy hellyel kínálja őket. Becker végighallgatta a férfi mondandóját, de közben folyton az előtte heverő papírokat rendezgette, mintha nem igazán érdekelné. Ez igaz is volt, mert szinte személyes sértésnek vette, hogy szombaton délelőtt ilyen jelentéktelen ostobasággal zaklatják.

– Ha jól értelmezem – vette át végül a szót –, eltűnt személyről lenne szó.

– Igen – bólintott Dammann.

– Nos, én nem látok semmilyen bűntényre utaló jelet – jegyezte meg Becker. – A hölgy kifizette az albérletet és elment. Az alapján, amit mondott, az ügy egyértelmű: Fräulein Appel felmérte, hogy itt nem számíthat előmenetelre, máshol próbálkozik – állapította meg.

– De az ötszáz márka! Honnan lett hirtelen pénze? – vágta oda Frau Scherzer.

Becker arcán gúnyos mosoly futott át.

– Nyilván a könnyebb pénzszerzési utat választotta, amivel fiatal lányok oly gyakran élnek, és egy éltes férfi társaságában töltött néhány éjszakát. Ebből összeszedett annyit, hogy kifizesse a tartozását és el tudjon utazni egy másik városba, ahol tiszta lappal kezd.

– Nem is a főbérlőnek tartozott!– csattant fel Frau Scherzer, de Becker leintette.

– Megismétlem, nem látok bűnügyre utaló jelet… és mivel rengeteg dolgom van, megkérem magukat, hogy távozzanak.

Dammann tudta, hogy nem érdemes erősködni, így Emmával együtt gyengéden kivonszolták az erélyes Frau Scherzert Becker irodájából.

– Sajnálom, hogy ilyen kellemetlen helyzetbe hoztam magukat – szólalt meg a szigorú arcú koreográfus, miután sikerült rendeznie a gondolatait. Hajszálon múlt, hogy nem borította erre a modortalan alakra az íróasztalt.

– Semmiség! Felejtse el! – legyintett Dammann. – Inkább ebédeljen velünk! – ajánlotta.

– Ó, igen! Ebédeljen velünk! – kontrázott rá Emma.

Siegfried időt sem hagyva a válaszra, finoman megragadta Frau Scherzer karját, és már indult is a lépcső irányába. Határozott, de nem túl sietős tempót diktált, ám a lépcsőfordulóban sikerült nekiütköznie egy öltönyös alaknak.

– Elnézést! – biccentett az ismeretlen felé.

– Nem tesz semmit, kérem – vágta rá katonásan a férfi, és már sietett is tovább, de a következő pillanatban megtorpant. – Siegfried! – kiáltott fel alaposabban szemügyre véve a másikat. – Siegfried Dammann!

– Gerhard százados!

Siegfried pontosan emlékezett az akkor még csak századosi rangot viselő Gerhardra, akivel a frontkórházban találkozott egy nem egészen önkéntes Schubert-dalest kapcsán, amit a keleti fronton volt szerencséje megejteni. Dammann tett ugyanis egy kevésbé szerencsés kijelentést az augsburgi igazgató zenei ízlésével kapcsolatban – az illető a náci párt lelkes tagja volt –, a rosszul megválasztott hely és idő pedig egyenesen vonta maga után a következményeket, és Dammann máris az orosz fronton találta magát. Persze nem egészen a frontvonalban, csak egy hadikórházban, ahol a sebesült és haldokló katonák fájdalmait Schubert muzsikájával kellett volna csillapítania. Érthető okokból nem arattak osztatlan sikert, ráadásul a zongoristát két héttel később visszarendelték, akkor kapta kíséretként Gerhardot.

Nos, ahogy Volker Gerhard Schubertet játszotta, az valami egészen új értelmet adott a daloknak. Dammann nem mindig tudta követni azt a katonás tempót, amit a zongorista diktált, így megesett, hogy csak hebegett-habogott a zongora mellett, viszont ezen a sebesült katonák igazán jót derültek.

– Ha rám hallgat… – jegyezte meg Gerhard egy közös előadás után, amikor a kihalt folyosón cigarettázva sétálgattak. Mármint Gerhard cigarettázott, Dammann sosem gyújtott rá. – Ha rám hallgat, változtat kissé a műsoron. Kezdje A rémkirállyal, az elég drámai, megfogja őket… és vegyen be pár mai slágert is a repertoárba, mert a klasszikusok itt nem túl népszerűek.

Dammann érezte, hogy a fickó jót akar, és hajlott rá, hogy változtatásokat hajtson végre. Másnap délelőtt órákon keresztül gyakoroltak, Gerhard még néhány kottát is szerzett, a következő előadás pedig az őrnagyot igazolta. A rémkirály, főként, ahogy Gerhard játszotta – Dammannt még a hideg is kirázta –, kiváló kezdetnek bizonyult, a női előadóktól kölcsönzött slágerek pedig hatalmas ovációt keltettek.

Siegfried számára mégis inkább az az éjszaka bírt valódi jelentőséggel, amit a kórházként szolgáló épület pincéjében töltöttek a légiriadó alatt. A robbanások keltette sajátos szimfóniát hallgatva, elméleti vitát folytattak az opera műfajáról. Gerharddal szerencsére azonos véleményen voltak, bár a százados határozott kijelentésével Siegfried csak óvatos tartózkodással értett volna egyet. Gerhard szerint ugyanis az operák operája a Don Giovanni, és ettől az álláspontjától Ivánék sem tudták eltéríteni.

Gerhard pár nappal később visszament a frontra, Dammann pedig folytatta a dalestet egy másik zongoristával a már feljavított változatban. Elég hamar rájött, hogy népszerűségét, és hogy pár karcolással megúszta, valójában ennek a sajátos impresszáriónak köszönheti. Azóta is gyakran eszébe jutott az a berlini katonatiszt, aki légiriadó alatt operatörténeti előadást tartott a katonáknak, mert muzikális édesanyja révén túl jó neveltetést kapott.

Siegfriedben mindez pár másodperc alatt futott végig, és mivel mindig is szentimentális alkat volt, magához ölelte a férfit.

– Az orosz frontról ismerem – magyarázta a körülöttük összegyűlt egyenruhásoknak Volker Gerhard, és ezzel a bajuszos civil, aki két nővel érkezett, érdekes emberré lépett elő.

Volker, aki különösebb programot a jelentésírogatáson kívül erre a napra nem tervezett, átcipelte őket a közeli kávézóba, és mielőtt Siegfried magához tért volna, már ott gőzölgött előtte egy csésze kávé.

Emma és Frau Scherzer sokkal természetesebben vették az akadályt, hagyták, hogy az ismeretlen, de igen kedves, kölyökképű férfi megetesse és megitassa őket.

– Mi hozta ide?

– Itt élek már hat éve – magyarázta Siegfried. – Az operaházban dolgozom és tanítok a zeneiskolában… manapság ritkán játsszuk a Don Giovannit – tette hozzá cinkos mosollyal. – És maga?

– Csak pár hónapja vagyok itt, amióta áthelyeztek.

– Áthelyezték?

– Igen, a friedrichstadti rendőrségre Weinsbergből. Rendőrnyomozó vagyok… ez is egyfajta egyenruha – mutatott az öltönyére Volker Gerhard.

– Egyenruha? – szólt közbe Frau Scherzer. Még élénken élt emlékeiben, hogy a tiszt urak milyen lelkesen támogatták az ő művészetét.

– Herr Gerhard századosként szolgált a háború alatt, amikor találkoztunk – válaszolta Siegfried.

– Tehát maga rendőrnyomozó? – faggatózott tovább Frau Scherzer.

Volker bólintott.

– Igazság szerint mi is egy rendőrségi ügyből kifolyólag vagyunk itt – jegyezte meg Emma, mert tudta, hogy Siegfried nem hozakodna elő a témával, túl tolakodónak tartaná.

– Ha tudok, szívesen segítek – vágta rá Volker készségesen.

Schreiber elgondolkodva rágódott azon a nyári, de kissé savanyú almán, melyet pár perce kotort elő a fiókjából. Szerette a savanyú ízt, ezért hosszasan kiélvezte, és csak pár másodperccel később szólalt meg.

– Becker felügyelő úr nem lát semmi gyanúsat az esetben, és őszintén bevallom, hogy én sem – jegyezte meg, a szája sarkában azonban furcsa mosoly bujkált. – De sose tudhatjuk! – tette hozzá. – Mivel azonban Becker felügyelő úrnak nem áll módjában foglalkozni az üggyel, hát az én utasításomra foglalkozik majd vele maga! Vigye Jägert is! Andersen pedig maradjon itt! Ideje megtanulnia, mi az a háttérmunka!

Volker Gerhard engedelmesen bólintott, majd elviharzott.

A medveméretű óriáscsecsemő, vagyis Swen Andersen egyáltalán nem bánta, hogy hátramarad ügyeletben, mert így nyugodtan bekebelezheti az ebédre hozott tejfölös krumplit snidlinggel gazdagon szórva. Jägernek viszont, akinek amúgy sem volt étvágya, pont jól jött, hogy az ebédidőt irodán kívül töltheti.

– Javaslom, hogy kezdjük a főbérlővel – mondta Volker, aki közben már kidolgozott magában egy nyomozati stratégiát. – Anne Appelnek volt saját szekrénye az öltözőben? – nézett Frau Scherzerre.

– Igen – bólintott az asszony. – Két lánnyal volt igazán jóban. Mire odaér az operába, előkerítem őket is.

– Köszönöm! – biccentett Volker.

– Nincs mit – válaszolta tőle szokatlan mosollyal az arcán Frau Scherzer, ami egyaránt szólt a volt katonatisztnek és a nyomozás gyors, határozott menetének.

Frau König a földszinten lakott, mivel az emeleti szobákat szokta kiadni. Volker Gerhard úgy okoskodott magában, hogy ennyi idő alatt csak nem tett szert új bérlőre, tehát lesz lehetőségük megnézni a „helyszínt”. Bízva a rendőrjelvény hatalmában, becsengetett, de a bejárati ajtó csak néhány perccel később nyílt meg, akkor is csak résnyire.