Írta: Jennifer Hartmann

A mű eredeti címe: Lotus

Fordító: Szilágyiné Márton Andrea

Szerkesztő: Pócsi-Fodor Petra

Nyelvi korrektor: Nemcsók Adrienn

Műszaki szerkesztő: Oltványi Dorottya

© Jennifer Hartmann

© Szilágyiné Márton Andrea

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítódesign: Cat at TRC Designs

Borítóképek: BG-studio/Shutterstock, Marc Andreu/Adobe Stock, tomert/Depositphotos, Lishchyshyn/Depositphotos

ISSN 2676-9875

ISBN 978 963 690 260 5 (epub), kiadói kód: MX-3115e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

„Az elveszetteknek és tétován botorkálóknak –

rátaláltok az útra.”

LEJÁTSZÁSI LISTA

„Someone Tonight” – Kevin Griffin

„Blinding Lights (Acoustic Cover)” – Nick Fradiani

„Miles” – Phillip Phillips

„Louisa” – Lord Huron

„Hallelujah” – Kate Voegele

„Into the Wild” – Lewis Watson

„Guiding Light” – Mumford & Sons

„Bloom” – Paper Kites

„If You Could Only See” – Boyce Avenue

„Something Just Like This” – Coldplay

„Frozen Pines” – Lord Huron

„Cancion De La Noche” – Matthew Perryman Jones

„I’ll Be” – Edwin McCain

„One Week” – Barenaked Ladies

PROLÓGUS

TAKARODJ LE AZ útról, te barom!

Hátraugrom. Járművek száguldanak el mellettem, hangosan és erőszakosan, színek és fények villódznak. Rémült zihálás tör fel a torkomból, ahogy az út mentén botorkálok.

Ez csak álom.

Emberek ülnek a járművekben, némelyik félig kilóg az ablakon, valamilyen készüléket tart felém. Belélegzik a levegőt. Tátott szájjal bámulnak, nevetnek, kurtán csattanó szavakat kiabálnak a borongós estébe.

Ez nem lehet igaz.

Futásnak eredek, szétárad bennem az enyhe szédülés. Szívverésem őrülten dobol fülemben, lábam minden egyes sietős lépéssel egyre gyengül. Rendkívül nagy a zaj, hatalmas a káosz. Futás közben lehúzom vegyvédelmi ruhám cipzárját, úgy érzem, belülről megfulladok, letolom, miközben a maszkom után nyúlok.

Megbotlok.

Egy duda rám üvölt, összerezzenek, majdnem elesek a bokámig letolt anorákban, mely alól előbukkan véráztatta mellkasom és nadrágom. A hideg levegő szinte áramütésként éri bőrömet.

Mielőtt átgondolnám, mit teszek, lerántom maszkomat – védekezőrendszerem utolsó bástyáját.

Többször egymás után mély lélegzetet veszek, beszívom az oxigént, amíg a jeges levegő több évtized után most először tölti be tüdőmet. Istenem, hiszen ez mennyei! Nincs ehhez fogható. Nagy kortyokban iszom, mint a vizet, a táplálékot, szinte fürdőzöm a pézsmás, téli talaj illatában, amit már rég elfelejtettem.

Aztán megérzem, hogy mi bújik meg alatta – valami csípős, fanyar. Valamiféle füstös szag. Szívem elszorul a rettegéstől.

Ó, istenem… füst.

Bradfordnak igaza volt.

Végzetes hibát követtem el.

A nyakamhoz kapok, várom a halált. Mellkasom összeszorul, hevesen zihálok, ekkor térdem felmondja a szolgálatot, a kavicsos útra zuhanok, kemény csattanással érek földet. A járművek továbbra is elhúznak mellettem, sárral és porral borítanak be. Elködösült szemmel látom, hogy az egyik fékez mellettem, néhány pillanat múlva egy pár lábat pillantok meg. A láb közeledik, én egyre szaporábban veszem a levegőt.

– Uram? Mondja, jól van, uram? – szólal meg egy férfihang, Bradfordéhoz hasonló. – Azt hiszem, pánikrohama van. Hívom a segélyvonalat.

A hangok elhalkulnak, ahogy összeesem, levegő után kapkodok. A mérgező füst teljesen elborít, kiszorítja belőlem az életet. Mellkasomhoz húzom térdemet, magzatpózba kuporodom, és ahogy minden elsötétül előttem, szaggatottan azt suttogom:

– Lótusz…

A Fekete Lótuszt legyőzték.

SYDNEY

_________

1.

NEM ÁLLT SZÁNDÉKOMBAN villantani a szomszéd előtt.

Csak kiszaladtam, hogy behozzam a postát, ezért a köntösöm megfelelőnek tűnt, hogy eltakarja, amit kell. A szomszédok megszokták, hogy festékes pizsamanadrágban, különféle beanie sapkákban, össze nem illő zoknikban és túlméretezett, vicces feliratú pólókban látnak. Általában mindez egyszerre látható rajtam.

Szóval úgy tűnt, a köntössel szintet lépek. Jó érzésem volt vele kapcsolatban.

De aztán megcsúsztam egy jégfolton, és kezemet-lábamat szétvetve elestem a kocsifeljárómon, arccal egyenesen Lorna Gibson háza felé. Legalább bugyi volt rajtam, de a köntös öve szétnyílt, kibukkant az egyik mellem, ami arra sarkallta az öreglányt, hogy felkapja a rózsafüzérjét és legalább egy tucatszor keresztet vessen.

Visszagyömöszölöm a mellemet a köntös alá, feltápászkodom, és felnyögök, ahogy megérzem farkcsontom környékén a lüktető fájdalmat. Intek Lornának, aki elejtette a borítékjait, és az égboltot bámulja, nyilván istenhez fohászkodik, hogy sújtson le rám villámjával.

– Semmi bajom! – kiáltom oda erőltetett vidámsággal. Lorna nem törődik velem, még mindig az üdvözlégyet ismételgeti. – A leopárdmintás bugyi most akciós a Victoria’s Secretnél, ha esetleg érdekli. Szuper légáteresztő az anyaga!

Lorna a szívéhez kapva hápog, az udvar túlsó végében a fejét ingatja. Úgy fest, mint aki legszívesebben saját kezűleg végezne rajtam ördögűzést.

– Istenkáromló gyermek! – mormolja, majd felkapja a postáját és berohan a házba.

Sydney Neville. Briarwood Lane szentségtörő hippije.

Magamban felnevetek, nem törődöm vele. Lorna azóta gyűlöl, hogy néhány évvel ezelőtt udvariasan visszautasítottam a meghívását, hogy csatlakozzam a bibliaolvasó klubjához. Gondolom, olyan lehet, mint egy könyvklub, csak mindig ugyanaz a könyv van terítéken – a Biblia.

Tekintve, hogy én a dark romance regényeket szeretem, sok-sok érzékletes leírású szexszel és csúnya beszéddel, biztos vagyok benne, hogy unottan ültem volna Lorna klubjában, azon tűnődve, hogy Ádám és Éva mikor kezd végre rosszalkodni.

– Jól vagy, Sydney?

A hátamat dörzsölöm, összehúzom magamon a köntöst, szembefordulok a másik szomszédos házzal. Gabe aggodalmas képpel dugja ki fejét a teraszajtón.

Vállat vonva elvigyorodom.

– Ó, szeretek felbosszantani idős hölgyeket, mielőtt megiszom a reggeli kávémat. Csak a szokásos.

– Bajkeverő! – kacsint rám Gabe, és nekitámaszkodik az ajtófélfának. – Megütötted magad?

– Csak a büszkeségem csorbult, és a jó hírem.

– Akkor kutya bajod.

– Fantasztikus! – mosolyodom el szélesen. – Áll még a ma esti Felhőtlen Philadelphia-maraton?

Ujjával rám mutat.

– Ha megcsinálod azt a tortillaszószt, akkor igen.

Helyeslőn szalutálok, és nézem, ahogy eltűnik az ajtó mögött.

Gabe Wellington a legjobb barátom. Olyanok vagyunk, mint a testvérek, az utóbbi huszonhat évet együtt töltöttük. Háromévesen költöztem ebbe a házba a szüleimmel, majd tavaly megvettem tőlük, mikor apa nyugdíjba vonult és szerette volna megvalósítani régi álmát, hogy egy golfpálya közvetlen közelében lakjon. Gabe a szomszéd házban nőtt fel apjával és mostohaanyjával.

És Oliverrel.

De már nem szoktunk beszélni Oliverről.

Gabe mostohaanyja több mint egy évtizede meghalt, édesapja, Travis Wellington újranősült és átíratta fiára a házat.

Úgyhogy még mindig szomszédok vagyunk, még mindig barátok vagyunk, és még mindig rémes döntéseket hozunk együtt.

Belépek a házba, átnyálazom a postámat – bankszámlakivonatok, rezsiszámlák. Feltolom orrnyergemre sötét keretes szemüvegemet, és vágyódva gondolok arra az időszakra, amikor még repesve vártam a postát – akkoriban Teen Beat-előfizető voltam, és bankjegyekkel teli üdvözlőlapokat kaptam Németországból.

Cirmos cicám, Alexis dorombol, ahogy körüljárja a bokámat, én pedig megigazítom kócos kontyomat, mielőtt lehajolok és felemelem. A narancsvörös macskával a hónom alatt lépek be a dolgozószobámba, felkészülve arra, hogy átnézzem az e-maileket és munkához lássak. Főállásom a grafikai tervezés, honlapokat készítek ügyfeleknek. Legalábbis ebből élek.

Emellett festek is.

A festés a valódi szenvedélyem, és hálás vagyok azért, hogy plusz anyagi biztonságot nyújt, ezért van miből fedezni kávéfüggőségemet és növelni perverz könyvgyűjteményemet. Néhány alkotásomat galériákban is kiállították, emellett árverésre bocsátották. Gyakran járok kézműves vásárokba és szakmai programokra, valamint az Etsy-boltomon keresztül egyedi műalkotásokat is készítek.

Ez az élet sok szempontból maga a megvalósult álom. Független vagyok, otthonról dolgozom, azt csinálom, amit szeretek. Néha hétvégenként beállok csaposnak egy bárba, hogy úgy tegyek, mintha a Facebookon és a macskámon kívül lenne társasági életem is.

De nem fogok hazudni, ez az élet nem tökéletes – gyakran vagyok magányos. Szüleim egy órányira laknak tőlem, nővéremnek, Clementine-nak[1] pedig megvan a saját élete: épp egy zűrös válás közepén van a kislányával.

Miután bekapcsolom a laptopomat és leülök egy bögre kávéval, munkához látok: átnézem az e-maileket, megírok egy levelet az egyik kedvenc regényírómnak, aki abban a megtiszteltetésben részesít, hogy én tervezhetem a honlapját.

Ahogy a telefonom után nyúlok, hogy elindítsak egy Lord Huron-zenelistát, könyökömmel véletlenül megbököm Alexist, aki leugrik az íróasztalról és közben felborítja a kávémat.

– Basszus! – szalad ki számon a káromkodás, mert rádöbbenek, hogy az arab kávém egy halom festményre ömlött rá, amit ostoba módon az asztalom mellé halmoztam fel. – Ne, ne, ne… – kapok fel gyorsan egy pólót a földről és visszasietek a bűntény helyszínére. Mikor rájövök, hogy melyik festmény kapta a kávé nagy részét, elakad a lélegzetem.

Az a kép Oliver Lynchet ábrázolja.

A gyerekkori legjobb barátomat.

Gabe mostohabátyját.

Azt a kisfiút, aki majdnem huszonkét évvel ezelőtt eltűnt július negyedikén, és soha többé nem látták.

Nekiesek a portrénak, próbálom felitatni a kávét, közben könny szökik a szemembe.

Ne, ezt ne! Ne, csak ezt ne!

Nyolc hosszú hónapon át dolgoztam ezen a festményen. Az alapját az a számítógép alkotta, öregítő technikával készült fotó képezte Oliverről, amit a sajtó hozott le. Ha még életben lenne, Oliver mostanában így nézne ki.

A póló felissza a feketekávét. Figyelem, ahogy a pamut beszívja a folyadékot, majd félreteszem, és végighúzom ujjamat a portré állvonalán. Több mint két évtized telt el, de olyan a seb, mintha friss lenne. Szívem még mindig sajog, amikor eszembe jut a világosbarna hajú kisfiú, akinek a szeme olyan volt, mint a burgundi színű naplemente. Ma is hallom a nevetését, magam előtt látom koszos, kantáros farmernadrágját.

Néha megesküdnék rá, hogy érzem a jelenlétét, hallom, ahogy a nevemet suttogja…

Syd.

Oliver régi szobája az én dolgozószobám túlsó falánál helyezkedik el, ami akkoriban, mikor nővérem meg én kicsik voltunk, játszószobaként funkcionált. Élénken emlékszem arra, hogy szójátékokat kiabáltunk át az ablakon, telefonáltunk egymásnak egy zsinór és két konzervdoboz segítségével, és az állunk alá tartott elemlámpával kísértetest játszottunk. Azon az utolsó napon, 1998. július negyedikén kitaláltuk, hogy ha a hónap végén a mozik elkezdik játszani az Apád-anyád idejöjjön! című filmet, elmegyünk együtt megnézni. Anyukáink legjobb barátnők voltak, imádtak moziba vinni minket – mi hatalmas nevetések közepette popcornt és gumicukrot majszoltunk, anya és Oliver anyukája, Charlene pedig becsempészett a moziba egy üveg bort, és többet nevetett, mint mi.

De végül nem néztem meg az Apád-anyád idejöjjön! című filmet.

A mai napig nem láttam. Úgy éreztem, helytelen lenne Oliver nélkül megnézni.

Egy utolsó pillantást vetek Oliver ablakára, ami most sötét, a szoba dobozokkal és lommal van tele; még egyszer letörlöm a festményt és biztonságos helyre rakom át a szoba sarkába. Visszanyelem érzelmeimet, próbálok összpontosítani.

Mielőtt újra nekilátnék a munkámnak, megszólal a telefonom. Az X-akták főcímzenéje, ami azt jelenti, hogy a nővérem hív. Hangpostára küldöm, bosszant, hogy nem haladok a határidős munkámmal, pedig már majdnem délelőtt tíz óra van.

Clementine üzenetet küld.

Clem: Vedd már fel, ribi!

Felnyögök.

Én: Dolgozom, nyomi!

Clem: Vigyáznod kéne Poppyra a hétvégén. Lécci, lécci! Nem jár érte jutifali, mert megettem.

Elvigyorodok, és válaszolok.

Én: Hétvégén a bárban dolgozom, de magammal tudom vinni. Szuper közös emlék lesz, megtanulhatja, hogy felnőttként milyen döntéseket ne hozzon meg. Emellett Brant nyilván tanít neki néhány érdekes, új szót, ÉÉÉÉS vizespóló-verseny is lesz. #nagynéniunokahugiközösprogijöhet

Clem: Akkor megkérem Reginát.

Clem az üzenete végén egy rakás dühös emojit küld, én pedig önkéntelenül is felnevetek, lenémítom a telefonomat és leszaladok a földszintre, hogy főzzek még egy csésze kávét.

Az a rohadék átvágott.

Gabe és én úgy terveztük, hogy este hétkor állunk neki a Felhőtlen Philadelphia-maratonnak, és már majdnem nyolc óra van. A tortillaszósz minden egyes csipszmártogatással egyre fogy, Alexis pedig az ölemben terpeszkedik. Leveszem a szemüvegemet, a telefonom után nyúlok, felkészülök arra, hogy David Hasselhoff-mémekkel nyomom tele Gabe mobilját. Valószínűleg talált valami dögös csajt magának ma estére, ami egyáltalán nem gond, de szólhatott volna, hogy változik a program.

Észreveszek egy olvasatlan üzenetet Clementine-tól.

Clem: Hugi! Kapcsold be a tévét!

Homlokomat ráncolom. Nővérem tudja, hogy nincs tévéelőfizetésem – csak Netflix és Hulu, ahogy manapság minden Y generációsnak. Már éppen megnyitnám a Facebookot, mert általában ott szoktam híreket olvasni, amikor villódzó fények tükröződnek vissza a tévém képernyőjéről. Feltérdelek a kanapéra, kikukucskálok a függönyön át, és a szám azonnal kiszárad.

Gabe házát rendőrautók veszik körül.

Mi a franc történt?

Először arra gondolok, hogy talán bulit rendezett, de más kocsit nem látok a kocsifeljárón, és se zenét, se zajt nem hallok.

Basszus! Valami baj van.

Hirtelen elfog a hányinger, még a lélegzetem is eláll. Azonnal felhúzom a téli bakancsomat és kirohanok a bejárati ajtón – melegítőnadrágban és Fecsegő tipegők-mintás pólóban. Forró bőrömnek jólesik a friss, hűvös levegő.

Jobbra kapom fejemet, megpillantom Lorna Gibsont, ahogy az elülső verandán áll, és magába szívja a látványt. Egyik kezével nyakláncának kereszt alakú medálját szorongatja, másikat szája elé kapja; szemében nem a szokásos helytelenítés és ítélkezés ül, hanem könnyek.

Szívem hevesen ver, lábam azzal fenyeget, hogy felmondja a szolgálatot, de összeszedem minden bátorságomat és átgázolok a pázsitot fedő vékony hótakarón. A rendőrautók fényei összemosódnak; ahogy ügyetlenül átbotorkálok Gabe-hez, rádöbbenek, hogy elfelejtettem visszatenni a szemüvegemet. Mikor elérem a verandát, nem is kopogok. Kinyitom az erkélyajtót, belököm, kis híján nekiütközöm egy rendőrnek. Három ismeretlen arc fordul felém összevont szemöldökkel és összepréselt szájjal.

– Maga a család barátja? – tudakolja egyikük.

Remegő hangon válaszolok.

– Hol van Gabe? Megsérült?

De ekkor meglátom.

Az egyik rendőr oldalt lép, és megpillantom a barátomat. Gabe a kanapé szélén ül, könyökét a térdén nyugtatja, két keze ujjait legyezőszerűen szétteríti arca előtt. Szeme véreres, vörös, könnyben úszik, és amikor felpillant rám, olyan űzött a tekintete, amilyennek még soha nem láttam.

Szívem elszorul, összevissza ver, zavar és félelem hadakozik egymással bennem.

– Gabe… mi a fene történt?

Gabe feláll, megdörzsöli arcát tenyerével, ahogy lassan felém lép. Sötétszőke haja izzadtan tapad fénylő homlokára.

– Sydney.

Csak bámulom, tágra nyílt szemmel, míg remegő végtagokkal várok.

– Sydney… – folytatja, majd hangosan mély levegőt vesz. – Oliver. Megtalálták Olivert.

A levegő hangos hussanással szorul ki tüdőmből, és bár két lábbal állok a talajon, megtántorodom, azon agyalok, hogy talán rosszul hallottam. Ahogy újabb könnyek szöknek a szemembe, látásom még jobban elhomályosul.

– M-mi? – nyögöm fojtottan, mert csak nehezen fogom fel szavai értelmét.

Megtalálták Olivert.

Megtalálták. Olivert.

Sikerül még egy kérdést kinyögnöm:

– Hol volt a holtteste?

A teste. A csontjai.

A piszkos kantáros farmerje a nyalókafoltokkal.

Gabe még lép felém néhányat, ádámcsutkája fel-alá jár, ahogy nagyot nyel. Előrenyúl, hogy megszorítsa vállamat, amiért hálás vagyok, mert a következő szavaival kirántja alólam a talajt.

– Életben van.

Ekkor elájulok.

SYDNEY

_________

2.

GYEREKKORI LEGJOBB BARÁTOMAT és engem már csak egy világoskék kórházi függöny választ el egymástól – a fiatal férfire szülővárosától hatvan kilométerre, egy havas út mentén bukkantak rá félmeztelenül, ahogy véresen botorkált, vegyvédelmi ruházata a bokájáig csúszott.

Mármint a függöny az egyetlen fizikai dolog, ami elválaszt.

A ragacsos kórházi padlóra tapadó cipőm hatékony ürügyet ad, hogy a függöny túloldalán maradjak és idegességemben körmömet rágjam. Kezem hevesen remeg, szememet szorosan lehunyom, de a torkomban keletkezett gombóc moccanni sem akar.

Ahogy a lábam sem.

Nem tudom pontosan, mire számítok, mit látok majd, ha elhúzom azt a függönyt, és pontosan ezért húzom az időt. Ez az, amitől olyan pokolian félek, a sírás határán állok, nyelvem bénult és tétovázom. Lelkem mélyén úgy gondolom, a huszonkét évvel ezelőtti kisfiút látom viszont, azt a szeplős orrú, kócos srácot, akinek frufruja mögött megbújt az a kíváncsi szempár. Megosztozunk egy nyalókán, elmondunk egy-egy szóviccet és minden olyan lesz, amilyen volt.

Amilyennek lennie kellene.

Lényem másik része viszont egy kísértetre számít.

Oliver Lynch nem lehet valódi… az nem lehet, hogy életben van, jár, beszél, meleg a bőre, a vér száguldozik az ereiben. Nem lehet több, mint egy halom zörgő csont és homok.

Egy csodálatos emlék.

Az utóbbi huszonnégy órában minden fenekestül felfordult az életemben: az eseménysortól megremegett az évek során felépített fal, lebomlott minden egyes hibásan összeálló elmélet, amit lenyomtam saját torkomon, csak azért, hogy kibírjam.

Hogy képes legyek Oliver nélkül folytatni az életemet.

De valahol mélyen tudtam – valahol belül kurvára tudtam, hogy Oliver létezik valahol, és gyűlölöm magam azért, hogy nem kerestem őt elég elszántan.

Gabe keze a derekamra simul, amitől összerezzenek.

– Jól vagy?

El is felejtettem, hogy itt áll mellettem.

Könnyes szemmel bólintok, hazugságom olyan átlátszó, akár a mosolyom. Kezem továbbra is remeg, körömágyamat véresre rágtam, lábam épphogy megtartja súlyomat.

Istenem, mégis mit mondjak neki?

Emlékszik majd rám? Egyáltalán nem úgy nézek ki, mint a hétéves kislány, akit hátrahagyott, a nap által kiszívott két varkoccsal és a dundi arcocskával. Most már felnőtt nő vagyok.

Ő pedig felnőtt férfi.

– Hogy néz ki? – bukik ki belőlem a kérdés, de csak suttogva; pillantásomat továbbra is a függönyre szegezem, mintha röntgenszemem lenne és megkukkanthatnám, hogy fest.

Tudom, hogy csak annyit kell tennem, hogy elhúzom a függönyt és belépek, tudom, de… de ha Oliver rám néz, és nem emlékszik rám, ha nem tűzijátékot és zabkekszet lát maga előtt, nem hallja a nevetésemet a nyári napokon, akkor esküszöm, hogy a szívem elfonnyad és meghal.

Gabe gyengéden, lassan simogat gerincem mentén, majd vállamra teszi kezét és vigasztalón megszorítja. Ugyanolyan feszült suttogással válaszol.

– Elveszettnek. Olyan… elveszettnek látszik.

Egész bensőm összefacsarodik, küzdök a könnyek ellen.

– Még mindig nem tudják, mi történt vele?

– Még nem. Zavart, és nem tud összefüggően beszélni. Az orvos nem is engedte, hogy rögtön bemenjek hozzá, mert nem tudták, hogy nem agresszív-e, vagy… – Gabe elhallgat, fájdalmasan nagyot nyel, állát mellkasára ejti. – Engem nem ismert meg.

Ne!

Jól tudom, hogy Gabe csak óvodás volt Oliver eltűnése idején, de isten engem úgy segéljen, azt akarom, hogy mindenre emlékezzen. Emlékezzen minden egyes részletre varázslatos gyerekkorunkból, mindenre, ami beleivódott, örökre beleégett a lelkembe.

– Szeretnéd, hogy veled menjek?

Gyorsan legyintek, annak ellenére, hogy még mindig egy helyben állok, tétovázom, nem akarok megindulni.

– Nem kell, kösz.

– Tényleg? – vigyorog rám Gabe a körülöttünk dúló érzelmi vihar ellenére. – Mert most szó szerint én foglak, különben összeesnél.

Gabe elengedi a vállamat, hogy igazát bizonyítsa, mire megingok, majdnem átesek a ronda függönyön, mint egy két lábon járó bontógolyó. Még mielőtt túl drámai belépőt produkálnék, Gabe elkapja a csuklómat.

– Ööö, vettem az adást – vetem oda, majd élesen beszívom a levegőt, hogy bátorságot merítsek, és szorosan lehunyom a szememet. – De ezt egyedül kell végigcsinálnom.

– Megértem, Syd – kocogtatja meg Gabe ujjpercével felkaromat, majd gyengéden belebokszol, és hátralép. – A váróban leszek. Üzenj, ha szükséged van rám!

Alsó ajkamat harapdálom, leküzdöm a késztetést, hogy magammal ráncigáljam Gabe-et mint biztonsági hálót, aztán biccentek, hogy nyugodtan kimehet.

Majd lassan elindulok a függöny felé, tízig számolok, bátorító szavakat mormolok magamban, próbálom megnyugtatni vitustáncot járó idegeimet.

Felemelem kezemet, megmarkolom a merev, szúrós anyagot és félrehúzom.

Ekkor pillantom meg.

Ekkor látom meg huszonkét borzalmas év után először Oliver Lynchet. Hirtelen elengedem a függönyt, kezemet a szám elé kapom, nehogy feltörjön belőlem az elfojtott kiáltás. Megtorpanok: Oliver itt fekszik előttem, félig betakarva egy fehér takaróval. Különféle csövek lógnak ki belőle, monitorokra van kötve, és én hálás vagyok a gépek duruzsoló, csipogó hangjáért, máskülönben csak vadul dobogó szívemet hallanánk, ahogy minden egyes lélegzetvétel után felzokog.

Oliver nem néz rám. A texturált mennyezetet bámulja, homlokán vékony ránc húzódik. Talán nem észleli, hogy a szobában vagyok, talán elmerült gondolataiban. Amíg másra figyel, egy pillanat alatt magamba szívom a látványt, végigjártatom tekintetemet ennek a férfinak minden egyes hihetetlen négyzetcentiméterén – ez a férfi valahol idegen, és mégis… sokkal több annál.

Gyönyörű.

Ugyanaz a világosbarna haj hullik vállára, kócos és zabolátlan, a tincsek helyenként borostyánszínben játszanak. Határozott, férfias állán enyhe borosta ül, mely kiemeli szögletes járomcsontját és fakó bőrét.

Pillantásom lejjebb siklik, és meglepetten konstatálom, hogy ezt a férfit jól tartották. Annak ellenére, amit át kellett élnie, Oliver nem kifejezetten sovány vagy alultáplált, ahogy vártam – sőt, épp ellenkezőleg. A kórházi köpeny alól kemény bicepsz kandikál ki, széles váll és izmos mellkas, mely szaggatott lélegzetével együtt emelkedik és süllyed.

Tétován közelebb lépek ágyához, neve rekedten hagyja el ajkamat évtizedek óta most először.

– Oliver.

Istenem, ez a három szótag, mely úgy simogatja nyelvemet, arra kényszerít, hogy felzokogjak, ami végre felkelti érdeklődését. De csak egy kicsit.

Oliver pislog. Hosszú szempillája megremeg, reszket, pillantását továbbra is a mennyezetre szegezi, és hevesen markolássza az ágytakarót.

Közelebb lépek, alsó ajkamba harapok, fogalmam sincs, mit mondjak, mit csináljak. Nem akarom megijeszteni. Nem akarom megrémíteni.

Csak azt akarom, hogy nézzen rám – hogy lásson meg.

– Oliver – ismétlem. Hátam mögé teszem kezemet, két csuklóm egymásra simul, nehogy felé nyúljak. – Sydney vagyok. Emlékszel rám?

Figyelmesen nézem apró rezdüléseit. Látom, ahogy enyhén megrándul szája. Álla megfeszül. Jobb bicepszén izomrángás fut át.

Kissé tágra nyílik szeme – mindez olyan gyorsan történik, hogy eltűnődöm, nem képzeltem-e.

Még egyet előrelépek, közeledem hozzá, végül pulóverem eleje hozzáér az ágyrácshoz, és érzem, ahogy az Oliver testéből áradó meleg megmelengeti a bőrömet. Megmarkolom az ágyrácsot és halkan azt mormolom:

– Én vagyok az, Oliver… Syd vagyok.

Végigfut rajta a pillanatnyi felismerés: esküszöm, hogy láttam, meg vagyok győződve róla.

Torkom elszorul, élesen beszívom a levegőt, bordám heves szívverésemtől vibrál. Csak az ágyrács az, ami megakadályoz abban, hogy rázuhanjak Oliverre, a patakzó könnyek és szívet megremegtető öröm keverékétől bódultan.

Oliver elfordítja fejét, végre már nem a mennyezetre összpontosít: arcát lustán felém fordítja, míg össze nem nézünk.

Hitetlenkedő kék szemem találkozik barna és burgundi, üres tekintetű szemének pillantásával. El sem tudom mondani, hogyan hat rám ez a pillanat. Nyers, zabolátlan, felfoghatatlan érzelmek kavarognak bennem, azzal fenyegetnek, hogy maguk alá gyűrnek. Legszívesebben zokognék, üvöltenék és olyan szorosan átölelném, hogy soha ne tudjon kiszabadulni karomból.

Soha nem hagyhat el.

Még egyszer nem. Többé nem.

Ahogy Oliver súlyos, kutató pillantása arcomat pásztázza, remegve beszívja a levegőt. Arany pöttyök villódznak szemében, ahogy visszanéz rám, elfedve a több évnyi titkot, az ismeretlen borzalmakat, melyek elrabolták azt a gondtalan, vidám kisfiút, akire olyan kínzó élességgel emlékszem vissza.

Mikor megszólal, hangjából némi hitetlenkedés csendül ki, és csipetnyi csodálat, mintha nem akarná elhinni, amit lát. Arra számítok, hogy kimondja a nevemet, de helyette rekedten ennyit mond:

– A Lótusz Királynője.

Micsoda?

Sűrű lesz köztünk a levegő. Fogalmam sincs, mit válaszoljak arra, ami elhagyta ajkát. Néma válaszul egy könnycsepp siklik végig arcomon, kézfejemmel letörlöm. Farkasszemet nézünk, figyelem, ahogy Oliver arcára kiül az ellentmondás – összevonja szemöldökét, zavartan résnyire húzza véreres szemét. Valami új dolog hullámzik végig rajta, valami rémisztő, és a futó felismerés helyét átveszi… a pánik.

Oliver a fejét ingatja, keze szorosabban markolja a takarót, ahogy elfordul tőlem.

– Nem, nem, nem… ez nem a valóság.

Megnyalom ajkamat, ahogy eldöntöm, mit tegyek ezután: úgy érzem, kocsányon lógnak az idegeim. Legszívesebben utánanyúlnék, hogy megvigasztaljam érintésemmel, szívverésemmel, megnyugtató szavaimmal, de félek, hogy csak rontanék a helyzeten.

– Semmi baj, Oliver. Most már biztonságban vagy.

– Ez nem jó így. Csak álmodom… – folytatja Oliver halkan, majd fejét elfordítja, olyan erősen szorítja a takarót, hogy ujjai elfehérednek. – Nem lehetsz valódi…

Könnyek égetik szememet, szívem darabokra törik miatta.

– Valódi vagyok. Én…

– Semmi baj, Oliver. Minden rendben van.

Egy ápolónő lép a szobába, elrabolva tőlem azt, amit még mondani akarok, és összerezzenve elhúzódom Oliver ágya mellől. A nőre pillantok: láthatóan zaklatott vagyok, összedörzsölöm nyirkos tenyeremet.

– Bo… bocsánat. Nem tudom, mi kavarta fel így.

A nő minden vidámságot nélkülöző mosolyt villant rám.

– Zavart, és könnyű felzaklatni. Soha nem lehet tudni, mi ingerli fel – magyarázza, és egy hosszú tűvel babrál valamit. – Adok neki egy kis nyugtatót, hogy ellazuljon. Nem lesz semmi baj.

Alsó ajkamba harapok, addig harapdálom, míg fájni kezd. Pillantásom visszatér Oliverre, gyomrom elszorul attól, hogy ilyen megtörtnek látom, ilyen tébolyodottnak, ilyen zavarodottnak. Szorosan lehunyja szemét, ajka érthetetlen, kusza szavakat mormol.

Valahol mélyen felismert, ebben biztos vagyok, de valóban látott?

Vajon emlékszik rám?

– Szerintem most hagyni kéne, hogy pihenjen.

Pislogok a nővér kérése hallatán, úgy érzem, ez a jel, hogy távozzak.

Nagyot nyelek, nagy nehezen aprót bólintok, hátrálni kezdek kifelé a szobából, és továbbra is azt a férfit nézem, aki most oldalán összegömbölyödve fekszik az ágyon, a takarót álláig húzta, térdét mellkasához emelte, mint aki el akar bújni. A látvány úgy ér, akár egy gyomros, kábultan hátralépek, míg végül belegabalyodok abba a rémes, nyavalyás kék függönybe.

Kiszabadulok, és kilépek a kórházi folyosóra, ahol próbálok újra normálisan lélegezni: tenyeremet mellkasomra nyomom.

Egyetlen kérdés kerekedik felül bennem, miközben remeg a vállam.

Mi történt veled, Oliver Lynch?

Tudom, hogy ezt a kérdést máskor kell majd feltennem, ezért visszafojtom a kibuggyanó könnyeket és halkan azt suttogom:

– Viszontlátásra.

Mert lesz viszontlátás.

Nem örökre búcsúzunk el.

Három héttel később a résnyire húzott függönyön keresztül kikukkantva figyelem Gabe-et, ahogy kinyitja Challengerje anyósülésének ajtaját és megvárja, míg Oliver kiszáll. Látom rajta a tétovázást, a félelmet, a bizonytalanságot, ahogy Oliver feszült ujjakkal megmarkolja térdét és továbbra is a bőrülésen marad. Gabe egyik kockás, végig gombos ingét viseli, farmerrel, ami láthatóan kissé szűk izmosabb testére.

Oliver a magasított, ranch stílusú, mézszínű téglából épült, sötét zsalus házat bámulja, álla megfeszül, nyugtalan pillantása ide-oda jár.

Legszívesebben odarohannék hozzá.

Szívem szerint megmondanám neki, hogy minden rendben van, rendben lesz, de Gabe-bel úgy döntöttünk, az a legjobb, ha hagyom Olivert akklimatizálódni a lakóhelyén, és csak utána látogatom meg. Túlságosan érzékenyen érinti, ha új arcokat lát, új környezetbe kerül, és alapvetően az is, ha ingereknek van kitéve.

Oliver lassan leteszi lábát a járdára és feltolja magát az ülésről. Különösen magas, százkilencven centi fölött van, Gabe fölé magasodik, aki legalább hét-nyolc centivel alacsonyabb. Hihetetlen érzés huszonkét év elteltével egymás mellett látni ezt a két férfit. Mikor utoljára együtt láttam őket, nyalókától ragadós ujjakra emlékszem, hülyegyerek-frizurára, és fűfoltra a térdükön. Most mindketten felnőtt férfiak – jóképűek, jó kiállásúak, bár rendkívül különböznek.

És egyikük arcán tökéletes rettegés tükröződik.

Halotthalvány.

Remegve markolom pólóm nyakát, másik kezemmel elhúzom a függönyt az ablaktól, ahogy továbbra is Olivert vizslatom. Beletúr túl hosszú hajába, pillantása gyanakodva jár körbe az udvaron. Látom, hogy remeg a keze, ahogy tanulmányozza környezetét, mint aki a legkisebb fenyegetés láttán is készen áll a menekülésre. Gabe óvatosan kinyújtja kezét, tenyerét mostohatestvére széles vállára helyezi, és Oliver rémülten rezzen össze.

Elszorul a szívem.

Néhány másodperc tétovázás után Oliver végre elindul, követi Gabe-et a repedezett kövekkel kirakott járdán, amely a ház elülső részéhez vezet. Ahogy halad, egy pillanatra megáll és ismét körülnéz, még mindig bizonytalan, láthatóan még mindig habozik. Jobbra, majd balra téved a tekintete, és mielőtt pillantását újra a házra emelné, egyenesen rám bámul, ahogy ott ülök a kiugró ablakfülkében.

Eláll a lélegzetem, olyan erősen markolom a függönyt, hogy kis híján leszakad a rúdról. Oliver résnyire húzza szemét, próbál olvasni arcomról vagy valamiképpen megérteni – mintha megpróbálna beleilleszteni agya bonyolult szövetébe, mintha egy kirakós hiányzó darabja lennék.

Méterekre vagyunk egymástól, egy ablaküveg és huszonkét hosszú év választ el minket, de érzem, hogy megtörténik köztünk valami. Egy szikra. Megvillannak az új lehetőségek és a váratlan emlékek. Tudni akarom, mire gondol, ahogy rám bámul, merev állal és kutató tekintettel tanulmányoz. Letaglóz, hogy fogalmam sincs, mi a fenét csináljak, hogyan törjem meg a varázst, ezért óvatosan elmosolyodom és sután felé intek.

Béna.

Oliver egy pislogással megszünteti a varázst, Gabe pedig a kocsibeállóról felém fordul. Rám mosolyog, szomorú, zaklatott mosollyal, és kihúzza Olivert a tekintetünk csatájából.

Hangosan kifújom a tüdőmben rekedt levegőt, lazítok ujjaimon a függönyön, ahogy a két férfi felér a bejárati ajtóhoz, majd eltűnik a házban.

Oliver emlékszik rám?

Még mindig nem tudom.

Rendőrök és nyomozók próbálják összerakni Oliver fogságának részleteit. Nem mondott túl sokat – mi több, alig közölt valamit.

Miután Olivert átszállították egy bentlakásos pszichiátriai osztályra megfigyelésre, Gabe párszor meglátogatta, de bátyja nagyrészt azt hajtogatta, hogy „lótusz” és „Bradford” és „világvége”. Semmi összefüggés nem volt a szavak között. Semmi logika. Ha a nyomozók valamit is kiszedtek belőle, nekünk nem mondták el. Nem látok bele Oliver életének realitásába – nem tudom, miféle borzalmakkal kellett szembenéznie, milyen akadályokat kellett leküzdenie. Nem tudom, fizikailag bántalmazták-e, leláncolták-e valami őrült pincéjében, vagy isten őrizz, szexuálisan bántalmazták-e.

Gyomrom elszorul a gondolattól, hátralépek az ablaktól, hangosan kifújom a levegőt.

Lótusz.

Vajon mit jelent számára? Szeretném tudni, miért fontos.

Rövid találkozásunk alkalmával Oliver azt mondta, én vagyok „a Lótusz Királynője”, és azóta kísért ez az elnevezés.

Odalépek a nappaliban álló kanapéhoz, a dohányzóasztalon heverő füzetem után nyúlok. Lapozgatok a vonalas füzetben, kinyitom a legújabb bejegyzésnél és szinte iszom a szavakat:

A lótuszvirág bizonyos kultúrákban, valamint keleti vallásokban az újjászületés szimbóluma. Tulajdonságai tökéletesen tükrözik magát az embert: a lótuszból csodálatos virág fejlődik ki, még akkor is, ha a legpiszkosabb vízben ereszt gyökeret.

Amikor a szó jelentését kutattam, ezt találtam, és elállt tőle a lélegzetem. Azonnal lemásoltam, heteken át morfondíroztam a szavakon. Miért fontos Oliver számára ez a virág?

Miért velem hozza összefüggésbe?

Lábamat felteszem a dohányzóasztalra, bokánál átvetem, majd a füzetet a kanapéra hajítom. Pillantásom a túlsó falnak támaszkodó, vászonra festett portréra vándorol.

Ismerős szempár néz vissza rám.

A szem ábrázolása furcsa módon pontos, ugyanakkor mégsem képes visszaadni az igazi szempár valódi mélységét és titokzatosságát.

A festményemet, mely Oliver Lynchet ábrázolja, helyenként még mindig kávépöttyök borítják, és bármit megadnék azért, ha helyrehozhatnám.

OLIVER

_________

3.

HOZHATOK VALAMIT?

Egyenesen előrebámulok, pislogás nélkül, alig fogom fel a férfi szájából pergő szavakat. Ez a férfi azt állítja, hogy az öcsém. Pontosabban a mostohaöcsém, a szüleink házassága révén, aki most kénytelen befogadni engem és segít összeilleszteni törött valóságom cserepeit.

Állítólagos egykori gyerekszobámban ülök, az ablak alatt, hátamat a falnak vetve, lábamat kinyújtom magam előtt. Nem emlékszem erre a szobára. Nem ismerősek sem a matricák, sem a málló, kék festék. Penészes, fura szag van.

Pillantásom a velem szemben álló szekrény repedt ajtaján állapodik meg – arra gondolok, hogy bemászom és letelepedek a kis, sötét térben. A gondolat nyugalommal tölt el, ahogy lehunyom szememet és visszamászom az ismerős börtön magányába.

– Van mirelit kaja és pattogatott kukorica. Nem vagy éhes?

Gabe hangja töri meg magányomat, kényszerítem magam, hogy kinyissam a szememet. Ott áll az ajtóban, fél szemmel látom, hogy babrál valamivel.

Fogalmam sincs, milyen az a mirelit kaja, és őszintén szólva nem vagyok éhes. Nem válaszolok.

Gabe továbbra is előre-hátra húzgálja a cipője orrát a foszló padlószőnyegen, vállával az ajtófélfának támaszkodik. Felsóhajt, majd megvakarja a tarkóját.

– Nos, ha éhes vagy, a konyha a folyosó végén, jobbra van. Ez a te házad is, tehát nyugodtan fedezd fel, és érezd magad otthon. Segítek, amiben csak kell.

Gabe-re pillantok. Az utóbbi néhány hétben többször is meglátogatott, miközben összevissza szurkáltak és vizsgálgattak. Millió ismeretlen arc bukkant fel körülöttem, addig kérdezgettek, míg végül úgy éreztem, a fülemen folyik ki az agyam. Úgy ítélték meg, hogy nem jelentek veszélyt magamra vagy a társadalomra nézve, ezért visszaengedtek a nagyvilágba – abba a nagyvilágba, amelyről úgy tudtam, megsemmisült, fertőzött terület lett. Utamra bocsátottak úgy, hogy nagyon keveset tudok arról, hogyan működik a modern civilizáció, pusztán egy apró kartonlapot kaptam, amin egy pszichológus elérhetősége szerepel. Nem áll szándékomban a közeljövőben elkezdeni a terápiát. Már az is elég nehéz, hogy ne essek pánikba akkor, amikor a saját öcsém próbál néhány méterről társalogni velem.

Rádöbbenek, hogy teljes mértékben az előttem álló férfira vagyok utalva, erre az idegenre, aki megfojt aggodalmával és szánakozásával… Ugyanúgy függök tőle, ahogy korábban Bradfordtól.

Akkor sem tudok egyetlen szót sem kinyögni, így csak bólintok, és továbbra is a falat nézem.

Megkönnyebbülök, mikor Gabe kihátrál a szobából és magamra hagy. Megszoktam, hogy egyedül vagyok. Jól érzem magam így.

Gondolataim visszatérnek Bradfordhoz, önkéntelenül is azon agyalok, hogy életben van-e. Olyan sok volt a vér! Próbáltam elmagyarázni a számos kihallgatás során a rendőröknek, hogy hol is élek, de a föld alatti lakóhelyemet nem könnyű leírni.

Betonpadló sötétzöld szőnyeggel. Rozsdabarna hálózsák. Kis televíziókészülék, amin videókazettákat tudok lejátszani. Több halom könyv és képregény, egy szekrény, tele rágcsával és nem romlandó étellel, és a rajzkészletem, amit Bradford vett nekem. Ez maga volt a béke kis szigete – szerény lakóterület, ahol megvolt mindenem, amire szükségem lehetett.

Amiről úgy gondoltam, szükségem van.

A rendőrök úgy néztek rám, mintha meghibbantam volna, mikor megpróbáltam válaszokat adni nekik. Meséltem a kukoricaszárakról, a bölcs tekintetű mosómedvéről és a kis faházról, mely alatt a cellám volt. De válaszaim kurták voltak, leírásaim homályosak. Hogyan lehet pontosan leírni valamit, amikor nincs mihez viszonyítanod?

Mikor az egyik nyomozó, akinek visszataszító bajusza volt, végigmért, tekintete lekezelő volt. Úgy beszélt velem, mintha törékeny, fejletlen kisgyerek lennék. Tagoltan beszélt és az alapszókincset használta. Még rajzolt is egy fehér papírlapra, próbált közelebb kerülni hozzám – elérni, hogy megértsem őt.

De én megértettem, amit mond. Megértettem szavait, kérdéseit, kétségbeesett vágyát a válaszok után.

Azt nem értettem, hogy… hogy miért.

Miért volt szükség a hazugságokra?

Miért volt szükség a sok évnyi elszigeteltségre, a hamis félelemérzetre?

Miért pont én?

Azt hiszem, ezt már sosem fogom megtudni. Bradford valószínűleg belehalt a vérveszteségbe, és ő volt az egyetlen reményem a lezárást illetően.

Felhúzom térdemet mellkasomhoz, zoknim végigcsúszik a szőnyegen. Talpam alatt az anyag puha és megnyugtató – még soha nem éreztem ilyet. Legalábbis nem emlékszem rá.

Aztán eszembe jut az a nő az ablakban, haja világos és napszínű, akár a szőnyeg, és kétségtelenül ugyanolyan puha. Azt mondta, Syd a neve, és valahogy olyan ismerős illata volt… de hogy is lehetne ő? Hogy lenne ő az én Sydem?

Az én Sydem csak a képzelet műve volt.

Az én Sydem mesterségesen megalkotott társam volt, akit a magányt elnyomó, csillapíthatatlan vágyam hozott létre.

Saját képzeletem és ceruzám ólomhegye alkotta meg.

A Lótusz Királynője.

Fejemet ingatom, úgy érzem, belül mindjárt szétszakadok. Ez túl sok. Az egész túl sok. Nem tudom, hogyan működjek ebben a hatalmas világban, ami ilyen zsúfolt és ilyen hangos. Nem fogom fel, mi valódi, mi létezett valóban még azelőtt, hogy Bradford elragadott a föld alá, és hazugságokkal tömte tele a fejemet. Nem tudok különbséget tenni emlék, álom és mendemonda között.

Bíztam Bradfordban. Úgy gondoltam, ő a gondviselőm. A védelmezőm.

A hősöm.

Úgy érzem, a legszörnyűbb módon árultak el.

Fejemet a falnak döntöm, próbálok nyugodtan lélegezni és kizárni a külvilágot. Visszatérek a barlangomba, törökülésben helyezkedem el a zöld szőnyegen, sós kekszet majszolok, kezemben frissen kihegyezett ceruza. Agyamban életre kelnek a színek, a kalandok, és izgalmas gonosztevőket kell legyőznöm.

Sokkal jobban szeretem az elmém alkotta szörnyetegeket.

Azért szeretem jobban őket, mert mindig én diadalmaskodok.

– Nagy a baj odakint, Oliver. Nagyon nagy.

Müzliszeletet majszolok, figyelem a Bradford nevű férfit, ahogy lemászik a fémlétrán; valami furcsa, sárga kezeslábast visel. Olyan, mintha műanyagból és cipzárakból állna. Mintha halloweenkor csokigyűjtésre indulna, de az nem lehet, hogy már halloween van. Nagyjából egy hete vagyok idelent… azt hiszem. Talán el kéne kezdeni feljegyezni a napokat a falon, az alá, ahová a nevemet írtam.

Bradford mélyet sóhajt.

– Nukleáris támadás történt. Odakint mérgező a levegő.

Nem tudom pontosan, mit jelent az, hogy nukleáris, de nem hangzik valami jól.

– De azt mondtad, hamarosan hazamehetek. Azt mondtad, csak néhány napig kell gondolkodnod. Ez azt jelenti, hogy még nem mehetek haza?

Jaj, ne! Anya biztosan nagyon aggódik értem.

– Attól tartok, nagyon sokáig nem mehetsz haza, Oliver. Nem biztonságos odakint.

Alsó ajkam megremeg.

– Milyen sokáig? Egész nyáron itt leszek?

Bradford óvatosan közelebb lép, arcát különös maszk rejti el, amin keresztül furán veszi a levegőt.

– Háború dúl odakint. Aligha vannak túlélők.

– Túlélők?

– Mind meghaltak, Oliver. A népesség nagy része megsemmisült… mindenki, kivéve azokat, akik felkészültek erre – magyarázza Bradford. – Azokat, akik olyanok, mint mi.

Nehezen emésztem meg, amit mond, szavai fokozatosan és zavarosan nyernek értelmet agyamban.

– Mikor lesz jobb a levegő?

– Nem tudom… talán soha – húzza le maszkját Bradford, és megmasszírozza állát. – Megmentettem az életedet, kölyök. Volt egy olyan sejtésem, hogy egyszer eljön ez a nap. Egyszerűen tudtam.

Nagyot nyelek.

Talán soha.

– Nem akarok örökre idelent élni, bácsi… – nyüszítek fel, rémülten rimánkodom. – Talán vissza tudom tartani a levegőt, amíg haza nem érek.

– Nem! – csattan fel Bradford. – Nem mehetsz haza! Veszélyes. Mostantól kezdve itt maradsz, én pedig megteszem, amit tudok, hogy kényelmes életet biztosítsak neked. A saját bunkerem a szomszédban van, nálam konyha is van. Amikor tudok, hozok friss ennivalót.

Hiányzik a szalonnás tojás.

Bradford csípőre tett kézzel járkál fel-alá a betonpadlón.

– Sokszor leszek távol. Ha elfogy az élelmiszerkészletem, keresnem kell élelmet. Ez több napi veszélyes utat is jelenthet.

– Tudsz hozni könyveket? Elkezdtünk olvasni tanulni a suliban, és itt nagyon unalmas.

Nincs itt más, csak egy szekrény, tele rágcsával, két vödör, egy elemlámpa és a hálózsákom.

Bradford bólint.

– Igen. Elég nagy készletet halmoztam fel a bunkeremben – sok könyvet és játékot. Itt lent áram is van, úgyhogy hozok majd tévét, és jobb lesz a világítás is.

Szívem kihagy egy ütemet, olyan boldog vagyok az új lehetőségektől.

Bradford egy pillanatra rám néz, sötét szeme ellágyul, tekintetébe szomorúság költözik.

– Minden rendben lesz, kölyök. Idelent biztonságban vagy.

Visszateszti maszkját, majd felmegy a létrán, ismét magamra hagy.

Biztonság.

Talán biztonságban vagyok, de nem vagyok boldog. Haza akarok menni.

Remélhetőleg nemsokára hazamehetek, mert nagyon hiányzik a családom.

Hiányzik a napfény.

Ő is hiányzik.

Három órával később Gabe visszatér egy tányér meleg étellel, és pontosan ugyanott talál, ahol hagyott: még mindig a falat bámulom.

Eltelt egy nap, és még mindig nem mozdultam el az ablak alól. Húgyhólyagom feszít, torkom száraz, de kimerítő folyamat megtalálni magamban az akaratot, hogy megmozduljak. Gabe jön-megy, időnként próbál beszélgetést kezdeményezni és kedveskedni, de nem foglalkozom vele. Nem akarok udvariatlan vagy hálátlan lenni – egyszerűen elveszettnek érzem magam.

Mikor végre összeszedem az erőmet, hogy feltápászkodjak, kibotorkálok a fürdőszobába, de közben megállok, hogy Gabe-re pillantsak, aki a nappaliban fekszik a kanapén. Szétvetett lábakkal hever, karját a szeme elé húzta, a tévé villódzik a túlsó falon. Ez a falra rögzített készülék sokkal nagyobb, élethűbb képet ad, és érdekesebb, mint az, ami a lenti cellámban volt. Pislogva bámulom, megdöbbentenek a realisztikus képek. Ez a tévé olyan, mint amelyik Bradford szobájában volt, vagy a kórházban is.

Gabe nem hallja, hogy a folyosón járkálok, és hálás vagyok azért, hogy alszik, fején valami kábel húzódik egyik fülétől a másikig, tompán zaj szűrődik ki belőle. Talán zene.

Elkapom tekintetemet a képernyőről és kimegyek a fürdőszobába. Homályosan emlékszem arra, milyen egy vécé, bár az én lakóterületemen nem volt normális csatornázás. Amikor először megpillantottam a kórházi vécét, elfelejtett emlékek rohantak meg.

Villódzó képek támadtak rám: eszembe jutott, hogy színes fogkefék sorakoznak egy elefántcsontszínű mosdókagylón.

Eszembe jutott egy virágos zuhanyfüggöny.

Egy kislány áll a zuhany alatt sáros ruhában, két lófarokkal, és felsikkant, amikor hidegebbre állítom a víz hőmérsékletét.

Nálam odalent a cellában csak két vödör volt, amelyeket Bradford rendszeresen összegyűjtött és kitakarított – az egyik a szükségletek elvégzéséhez, a másik a mosdáshoz, szappanos szivaccsal. A kórházban megismert zuhany eleinte szokatlan volt, úgy éreztem, hogy a vízsugár szögesdrótként sérti fel a bőrömet. De hamarosan élvezetes élménnyé vált, sőt, katartikussá, és most rádöbbenek, hogy ez is azon élmények egyike volt, amitől megfosztottak.

Nagyot nyelek, fejemet ingatom, majd amikor felkapcsolom a lámpát, felnyögök: éles, harsány fény önti el a helyiséget. Ebben az új világban minden fény rendkívül erős.

Ahogy körülnézek, újabb töredékes emlékképek törnek rám, amitől térdem remegni kezd. Az elefántcsont mosdókagyló még megvan, de kopott és csorba. A virágos zuhanyfüggöny helyét szürke, steril függöny vette át, és a kislány már rég nincs itt, de szinte hallom a nevetését.

Elvégzem dolgomat, majd mielőtt kilépek, belenézek a tükörbe.

Huszonkét évig éltem tükör nélkül.

Nem volt tükörképem. Nem tudtam, milyen a külsőm. Fogalmam sem volt a szemem színéről, az arcom csontszerkezetéről vagy a szám ívéről. A nevemet azért tudtam. Belevéstem a betonfalba, hogy soha ne felejtsem el.

Pislogva bámulom saját tükörképemet. Ez az ember csaló. Ismeretlen férfi, szemének írisze fahéjszínű, és vörösesbarna haj hullik kaotikus tincsekben homlokába.

Állkapcsát durva borosta fedi, mely napról napra erősebb.

Bőre sápadt, mivel nem látott napot.

Szempillája hosszú és sűrű, járomcsontja határozott.

Tekintete üres, magába forduló – ezt még a táncoló aranypöttyök sem rejtik el.

Megmarkolom a mosdókagylót, hevesen szorítom a porcelánt, ahogy hangosan kifújom a levegőt és elkapom pillantásomat.

És mikor végre megfordulok, hogy kinyissam az ajtót, ott áll az a nő.

A nő az ablakból – az, aki meglátogatott, aki azt állította magáról, hogy ő Syd. Itt van, az öcsém házában… vagyis az én házamban, azt hiszem. Itt áll előttem, tágra nyílt, zafírkék szemét elrejti sötét keretes szemüvege. Orra kissé pisze, ajka telt, mely most szóra nyílik, és azt mondja:

– Szia.

Homlokomat ráncolom, ahogy a karjában lévő ruhahalomra pillantok. Haja aranyszőke tincsekben hullik mindkét vállára, félrehajtja fejét, engem tanulmányoz. Szemében zavar vagy aggodalom van, nem tudom biztosan. Mindkettő elfogadható lenne.

Nem tudok megszólalni, így hallgatok.

– Apám hagyott néhány doboz régi ruhát a padláson. Szerintem nagyjából egy méret vagytok. Talán jobban illenek rád, mint Gabe ruhái… amíg nem veszel sajátot – mondja a lány, és alsó ajkát harapdálja, ahogy felém nyújtja a rakás inget és nadrágot.

Mielőtt bármit is mondhatnék, Gabe jön ki a nappaliból, ásítozik és megvakarja kócos fejét.

– Nem szoktál kopogni?

Szavai gorombák, de tekintete gyöngéd, mosolya széles. A lányt láthatóan nem hozza zavarba az udvariatlan kérdés.

– Csak akkor, amikor te is, vagyis soha – vág vissza, majd Gabe-re pillant, aztán rám. – Hoztam néhány ruhát Olivernek.

Láthatóan baráti a viszonyuk. Vajon az milyen lehet? Merev állal pillantok le a lábfejemre, fogalmam sincs, mit mondjak.

Gabe közelebb lép, a ruhák után nyúl és köszönésképpen bólint.

– Szuper. Majd elszaladunk, veszünk néhány új cuccot is. Szerinted Oliver inkább Aeropostale stílusú, vagy klasszikusabb, mondjuk Express?

Egyikről a másikra pillantok, próbálok helyet találni ezeknek az ismeretlen szavaknak az így is túlzsúfolt elmémben. Nem tudom mihez kötni őket.

Sydney láthatóan tudja, miről beszél Gabe.

– Majd kiderítjük, mi tetszik neki, de ez egyelőre elég.

Rám mosolyog, arckifejezésében van valami meleg és hívogató. Kicsit féloldalas az a mosoly, és gödröcskék is megjelennek az arcán. Elragadó. A száját bámulom, amitől Sydney megköszörüli a torkát és visszafordul Gabe felé.

– Nos, én akkor…

Elhallgat, ahogy elsétálok.

Sydney a mondat közepén némul el, és érzem, hogy mindketten a hátamat bámulják, ahogy végigmegyek a folyosón és belépek a hálószobámba. Amíg ott álltam a két ember között, akikkel együtt kellett volna felnőnöm, úgy éreztem, nincs helyem köztük, semmi érdemlegessel nem tudok hozzájárulni a beszélgetésükhöz. Nem bírom elviselni szánakozó tekintetüket és hallgatásomra adott fura válaszaikat.

Inkább eltávolodom tőlük, a már megszokott magányra ítélem magam, a sötétkék takaróval és párnákkal teli ágy felé lépek. Mikor leülök, megnyikordul.

Nem tudom eldönteni, hogy élvezem-e ezt a fajta új alvási módot és tétovázom, hogy lehúzzam-e a takarót a földre az ágy mellé, tegyek-e úgy, mintha újra a pincében lennék és összegömbölyödnék a kemény padlón.

Már-már megteszem, de ekkor óvatos léptekkel valaki belép és jelzi jelenlétét.

Halk köhintés töri meg a csendet.

– Szia, Oliver. Bejöhetek?

Egész testem megfeszül az újabb emberi kommunikáció gondolatától. Megmarkolom az ágytakarót, felnézek Sydney-re, aki ott áll az ajtóban.

Nem várja meg a válaszomat, előrelép, odajön az ágyhoz. Figyelem, ahogy tőlem balra helyet foglal, érzem a testének felém áradó melegét. Ösztönösen elkapnám pillantásomat, azonban mégis követem minden egyes mozdulatát, egyszerre érdekel és tesz kíváncsivá ez a lány. Magamba szippantok minden egyes pislogást, rezdülést és csökönyös arckifejezést. Megfigyelem, ahogy lóbálja a lábait, és kezét a combjába törli. Találkozik a tekintetünk.

És akkor meglátom.

Látom magam előtt két repkedő, szőke hajfonatát, ahogy az elülső pázsiton ugrókötelezik. Hallom, ahogy nevetése elkeveredik a nyári szellővel.

– Aki utoljára ér a parkba, az a hunyó!

Torkom elszorul.

Sydney fogva tartja tekintetemet, és valami történik köztünk, valami, ami hasonlít a tegnapihoz a magas ablakon keresztül.

– Tudom, hogy valószínűleg nem emlékszel rám – mondja, és kezét összekulcsolja ölében. Szeme rabul ejtően kék, tekintete kutató. Sőt, ragyogó. – De én emlékszem rád.

Legszívesebben félrenéznék, de remegve beszívom a levegőt, és próbálok nem teljesen visszahúzódni.

– Mindig meghúztad a hajamat, azt mondtad, úgy nézek ki, mint Angelica a Fecsegő tipegőkből. Vihar után sárpogácsát csináltunk anyuék udvarában. A családjaink sokszor körbeülték a tűzrakó helyet, mályvacukrot pirítottunk, amíg te, én, Gabe és Clem próbáltuk túllicitálni egymást, hogy ki ismeri a legfélelmetesebb kísértettörténetet. Telefonost játszottunk az ablakaink között, az utca végén limonádéstandot állítottunk fel, a pénzből pedig fagyit vettünk, mikor jött a fagyiárus, és befőttesüvegben gyűjtöttük a szentjánosbogarakat. – Sydney elhallgat, hogy összeszedje magát, szemében könnyek csillognak. – Mindenre emlékszem veled kapcsolatban, Oliver. Valódi voltál. Az életed azelőtt, ami történt, valódi volt.

Sydney megérinti kezemet, én pedig ösztönösen elrántom.

Nem vagyok hozzászokva az emberi érintéshez. Bradford sosem érintett meg. Az orvosok a kórházban nyugtatót adtak, mert teljesen felkavart és pánikba ejtett, hogy kezek és ujjak értek hozzám, és olyan közel kerültek hozzám az arcok. Megpróbáltam küzdeni ellenük, el akartam menekülni.

Nem vagyok az emberi érzések szakértője, de Sydney, aki csak meg akart vigasztalni, erre a reakciómra olyan tekintettel felel, hogy felfogom, megbántottam. Bensőm összerándul a bűntudattól.

– Bocsánat – suttogja halkan, elhúzódik, átkarolja magát, átöleli saját felsőtestét. Tétovázik, majd felemelkedik az ágyról. – Még túl korai volt. Bocsáss meg…

Amikor gyorsan ki akar surranni a szobából, mindkettőnket meglep, hogy szavak buknak ki a számon.

– Emlékszem egy kislányra – mondom kimerülten, rekedten. Magam sem ismerek rá saját hangomra. Sydney megtorpan, felém fordul, szemében áhítat és csodálkozás élénk tengere hullámzik. – Az te voltál?

Sydney bólint: a mozdulat lassú és megfontolt, ahogy egy kósza tincset füle mögé tűr. Képtelen vagyok eldönteni, hogy arcán fájdalmat vagy örömöt látok. Remegő hangon teszi fel a kérdést.

– Emlékszel rám?

– Azt hittem, csak én találtalak ki.

Sydney kellemetlen érzése szavaim hallatán láthatóan megszűnik, teste ellazul, mosoly ül ki arcára.

– Én mindig is itt voltam.

Vacog a fogam, mellkasom remeg, ahogy továbbra is mereven ülök az ágyon, és legszívesebben elkapnám pillantásomat Sydney tekintetéről. Több életet és életerőt látok ebben a szempárban, mint amennyit magamban éreztem ez alatt a huszonkét év alatt. Irigylem ezt az érzést. Szeretnék odanyúlni, megérinteni… ellopni egy részét magamnak.

De nem mozdulok. Végül leszegem államat és figyelem távolodó léptei zaját, ahogy kimegy a szobából.

Sydney elment, de egy kis ragyogást hagyott maga után.

Azt hiszem, mindig is ilyen volt.

SYDNEY

_________

4.

NEM IS MONDTAD, hogy ilyen dögös! A híradó nem adta vissza, milyen jóképű.

Felnevetek, ahogy a nappaliban kutatok magas sarkúm után, és kidugom fejemet a kanapé mögül, hogy kíváncsi nővéremre pillantsak. Clementine lába földbe gyökerezett az ablak mellett, Olivert nézi, aki az elülső verandán ülve a madáretetőt bámulja.

Mozdulatlanul ül.

Három órája.

– Oliver a barátom. Azt hiszem. És traumatizált – vetem oda bosszúsan, és nyújtózkodva próbálom elérni a szökevény cipőt, amit valószínűleg Alexis rejtett el. – Fogd már vissza magad, Clem!

– Nos, a dögös, traumatizált barátod jobb kondiban van, mint a személyi edzőm! – veti oda Clem, és végre ellép az ablaktól, összehúzza a függönyt is. – A raboskodás jót tett neki. Ha végre kimondják a válásomat, sokkal több időt fogok itt tölteni!

Érzem, hogy állkapcsom megfeszül nővérem könnyed megjegyzése hallatán. Belebújok az egyik kényelmetlen magas sarkúmba, majd a másikba, és megigazítom az atlétatrikómat.

– Ne legyél már gáz!

– Nem vagyok gáz. Csak magányos, és kurvára unom a vibrátoromat, úgyhogy légyszi, szerezz nekem ma estére egy dögös pasit, jó? Kijöttem a gyakorlatból.

Ma dolgozom a The Black Boxban, a város túlsó végében elhelyezkedő menő bárban, ami egyben éjszakai klub is. Clementine is velem jön, mert „újra csatasorba kell állnia”, miután a hosszú és csúnya válási procedúra lassan a végéhez ér a volt férjével, Nate-tel. Unokahúgom, Poppy ma este az apukájával van, ezért minden olyan lesz, mint a régi szép időkben – én és Clem elindulunk a bárba túl szűk ruhában, túl feltupírozott hajjal és túl magas elvárásokkal.

Azonban ma este én adogatom a rövideket, a nővérem pedig, ha eljön a napfelkelte, elkerülhetetlenül kihányja őket.

Megigazítom szemüvegemet, és korallpiros rúzsomra rákenek még egy réteg szájfényt.

– Ma este Brant dolgozik velem. Biztos vagyok benne, hogy szingli – ráncolom homlokomat merengve, majd becsukom a táskámat. – Abban is biztos vagyok, hogy meleg.

– Na és a klub vezetője, az olasz csődör? Marco?

– Tutira meleg.

Clem felnyög.

– Francba is! Van olyan munkatársad, aki ráhajtana egy harmincas szingli anyukára, aki nehezen bízik meg új emberekben, kissé obszcén hitelkártya-tartozása van, és békamániás?

Divatos rövid bőrdzsekit húzok, és kifújok egy hajtincset az arcomból. Utálok kiöltözni. Legszívesebben pólóban és melegítőnadrágban vagyok.

– Talán Rebecca.

Clem résnyire húzott szemmel vizslat. Majd vállat von, és felveszi a táskáját.

– Az működhet. Mehetünk?

Összeszorított szájjal pislogok.

– Persze.

– Amúgy szuperdögösen nézel ki! Olyan ritkán látlak így, amikor összerántod magad – teszi hozzá Clem, és elindul az ajtó felé. – Úgy festesz, mint egy pornósztár.

– Anyám, kösz! Azóta ambicionálom, mióta tizenkét évesen megtaláltam apa pornómagazinjait az alsónadrágos fiókjában.

Összenevetünk, és kilépünk a verandára. Mindig is jó testem volt – keskeny derék, izmos láb és normál C kosár. Lorna Gibson egyszer egy könnyed társalgás során kijelentette, hogy a testem „bűnre termett” – beszélgetőpartnere pedig a dögös közvetlen szomszédunk, Evan volt, aki izgalmas krimiket ír.

Ez hízelgő volt. Komolyan.

Külsőmnek köszönhetően az évek során meglehetősen sok férfi figyelt fel rám, de egyik kapcsolatom sem volt tartós. Egész életemben laza viszonyok és érzelemmentes kavarások között egyensúlyoztam, sosem éreztem senkivel azt a mindent felemésztő szikrát, amiről regényekben lehet olvasni. Régebben irigyeltem Clementine-t és elbűvölő életét, sikeres férjével és imádni való kislányával.

Addig irigyeltem, míg a férje egyre sikeresebben dugta meg a gyakornoklányt, és egyre kevésbé sikerült hű maradnia házastársi fogadalmához.

Clem szőke, élénk kék csíkokkal kiemelt bobfrizurája ide-oda libben, ahogy kopogó cipősarokkal távolodik kocsifeljárómról. Megfordulok, hogy bezárjam magam mögött az ajtót, lassítunk, balra fordulunk, és Oliver felé pillantunk, aki az elülső verandán ül egyedül.

– Ne hívjuk el bulizni? Talán csak egy kufircra van szüksége – von vállat Clem, és igyekszik halkan beszélni.

Ami nem sikerül.

Oliver ránk pillant, én pedig belekönyöklök nővérem bordájába, és nagyot nyelek, hogy palástoljam zavaromat.

– Maradj itt! Odaszaladok, köszönök neki.

Átvágok a pázsiton, cipősarkam belesüpped a porhanyós földbe. Március vége van, a télbe ravaszul bekandikál az enyhe időjárás, viharokkal köszönt be és a tavasz hírét hozza. Oliver megfeszül, ahogy közeledem, kezével szorosan markolja térdét. Pillantását rajtam nyugtatja, de nem olyan kiéhezett a tekintete, amit megszoktam a férfiaktól.

– Helló, Oliver! – Átölelem a testemet, az üres madáretető felé nézek. – Szereted megfigyelni a madarakat?

Két hét telt el érzelmes beszélgetésünk óta. Párszor benéztem hozzájuk, de Oliver azóta is visszafogott és csendes. Remélem, hogy a gyakori találkozások majd segítenek abban, hogy előbújjon csigaházából. Szeretném tudni a történet többi részét.

Eddig annyit tudunk, amennyit a rendőrségnek elmondott: Olivert valami pszichopata a háza pincéjében tartotta fogva, hazugságokkal tömte, elhitette vele, hogy a kevés túlélő egyike, miután egy atombomba megmérgezte a bolygó levegőjét.

Valótlan.

Oliver pillantása dekoltázsomra esik, de gyorsan félrenéz.

– Élvezem a természetet – válaszolja.

Szélesen elmosolyodom. Ez a mosoly boldog és valódi, hiszen Oliver végre beszélget velem. Kommunikál. Kezd megnyílni. Hangja halk és rekedt, telt és csodálatos, mint a kedvenc dalom, és nem vágyom másra, csak hogy újra és újra lejátsszam.

Lelkem mélyén azt kívánom, bár lemondhatnám a ma esti munkát és meglocsolhatnám ezt a kis magot, amit beszélgetésünk elültetett, de szükségem van a pénzre. És a nővéremnek szüksége van erre az estére. Közelebb lépek és biccentek.

– Én is. Néha a mókusok felmásznak az etetőre, és ellopják a madáreleséget.

Oliver visszanéz rám, pillantása ismét lejjebb vándorol, aztán újra a szemembe néz. Rádöbbenek, hogy valószínűleg még soha nem látott élőben női testet.

Valószínűleg még szűz.

Basszus! Azt sem tudom, hogyan kezeljem ezt a robbanásszerűen érő felismerést.

És azt sem tudom, hogy miért érdekel.

Megköszörülöm torkomat, hüvelykujjammal átmutatok a vállam fölött.

– Ő a nővérem, Clementine. Clemnek szólítjuk. Amikor gyerekek voltunk, mindannyian együtt játszottunk.

Oliver kifejezéstelen arccal pillant Clem felé. Arcán nincs nyoma felismerésnek.

– Ma este a bárban kell dolgoznom. Clem pedig velem jön. Épp egy válás közepén van, és szüksége van egy kis figyelemelterelésre, és… – elhallgatok, rájövök, hogy Oliver vagy nem érti, amit mondok, vagy egyáltalán nem érdekli a nővérem házassági problémája. – Mindegy, csak szerettem volna tudni, hogy vagy.

Pillantásunk súlyos, úgy tűnik, ez mindig ilyen lesz. Azon tűnődöm, hogy Oliver így próbál-e kárpótolni mindazért, amit nem tud elmondani.

– Sydney! Befagy a seggem! Menjünk már! – sipítja Clem, és ez éles hangulatváltást hoz. Megköszörüli a torkát, most lágyabban szólal meg, sőt, integet is. – Szia, Oliver!

Oliver pislog az esti félhomályban – a nap csak nemrég nyugodott le. Egy pillanatig hallgat, majd azt mormolja:

– Kék a haja.

Olyan komoly arccal mondja mindezt, olyan tökéletes értetlenséggel, hogy önkéntelenül is elnevetem magam. Oliver riadtan pillant vissza rám, mintha azt várná, hogy osztozom zavarában.

– Kék a haja. Időnként kék. A kilencvenes évek óta némileg változtak a hajszínek – mondom gyengéden, és még mindig ott játszik ajkamon a mosoly. – Az én hajam tavaly nyáron pink volt.

Oliver pislog, majd a hajamat bámulja, mintha próbálná elképzelni.

– Syd, gyere már!

Felnyögök, ahogy megigazítom táskám pántját.

– Bocs, de mennem kell. Mondd, ööö… – Lepillantok a fűre, és a szám belsejét harapdálom. – Mondd, szeretnéd, hogy holnap meglátogassalak? Talán beszélgethetnénk vagy nézhetnénk tévét. Tudod… együtt lóghatnánk.

Király. Mintha hatévesek lennénk. Eszembe jut, amikor bekopogtattam a házuk ajtaján és megkérdeztem Mrs. Lynchet, hogy Oliver „lejöhet-e játszani”.

Oliver homloka ráncba szalad, átgondolja ajánlatomat. Szemében őrülten pörögnek, villódznak az aranyszínű pöttyök, ugyanolyan gyorsan, ahogy gondolatai száguldoznak. Végül egyszerűen így felel:

– Nem.

Ó.

Hát, jó.

Lassan bólintok, fogamat csikorgatom, mert az elutasítás miatt érzelemhullám söpör végig rajtam. Próbálom nem magamra venni. Igyekszem nem azt érezni, hogy mindent elveszítettem, amit eddig lassanként elértem nála.

– Jól van… semmi gond. Talán majd máskor.

Hátrálok, kényszeredetten mosolygok, de ott látok Oliver szemében valamiféle zavart, kutató kifejezést, amit nem igazán tudok értelmezni.

Nem is merek. Megfordulok, csatlakozom nővéremhez az úton, és beugrunk a dzsipembe.

Mivel most kezdődik a tavaszi szünet, mozgalmas szombat este van, az emberek csapatostul érkeznek a bárba ünnepelni. Sziruptól ragacsos ujjakkal, vállamon egy konyharuhával ide-oda szaladgálok a pult mögött, összegyűjtöm a rendeléseket és rekordidő alatt keverem az italokat.

– Jól nézel ki ma este, Neville!

Fel sem pillantok, holott azonnal felismerem a hangot. Casper – egy kellemetlen egyéjszakás kalandom, egyben súlyosan helytelen döntésem.

Munkatársam, Brant lép oda hozzám és megböki a vállamat. Túlságosan jól ismeri Caspert.

– Majd én intézem. Menj oda a Sanderson nővérekhez, három óránál.

Jobbra pillantok és majdnem felnevetek, mikor megpillantok egy kapafogú, vörös hajú nőt, aki szőke és barna barátnőjével vihorászik.

– Nem hazudtam – ugrat Brant, majd az üveg Smirnoff után nyúl, profin megpörgeti és rám kacsint.

A táncparkettre pillantok, ami szinte lüktet a technóval fűszerezett popdaloktól és a villódzó fényektől. Látom, hogy nővérem egy rakás vadidegen között táncol, szexi és magabiztos, mintha nem is harminckét éves, frissen szingli anyuka lenne. Csak így tovább!

Épp egy kör Lemon Drop koktélt állítok össze, amikor Casper áthajol a pult fölött, és rákönyököl. Olyan lelkesen emelem égnek a tekintetem, hogy kis híján agyi aneurizmám lesz.

– Nem érdekelsz – jelentem ki közönyösen, mert nem vonja el figyelmemet a feladatomról.

– Múlt nyáron nem úgy tűnt.

Leteszem a koktélokat egy csapat egyetemista elé, és hálásan elmosolyodom a nagylelkű borravaló láttán. Majd ismét Casperre pillantok.

– Elég zűrös időszakom volt tavaly nyáron. Valaki oltári szemétséget reagált Facebookon. A macskám furán nyávogott, lehetett volna akár súlyos betegsége is. Ja, és azt hiszem, azon a napon néztem meg az utolsó részt a Schitt’s Creek sorozatból, és fogalmam sem volt, mihez kezdjek az életemmel.

– Nagyon vicces.

Vállat vonok, és elkezdek egy újabb italt keverni. Gyorsan elkészülök, a fogpiszkálóval beledobok még néhány szem koktélcseresznyét és ráteszek egy cuki papír napernyőt. Leteszem Casper elé, és kedves mosollyal a pultra könyökölök.

– A ház ajándéka.

Casper gyanakodva bámul a kotyvalékra.

– Mi ez a csajos vacak? Én nem ezt rendeltem.

– Rum Runner a neve – pislogok rá bambán. Majd megmozgatom arca előtt ujjaimat, mintha elköszönnék tőle. – Na, futás!

Casper csak bámul rám.

– Kezdek kifutni a türelemből – próbálkozom félrehajtott fejjel.

Casper morog valamit, fejét ingatja, de nem mozdul a bárszékről.

– Ide figyelj, fuss, amíg szépen mondom, vagy idehívom Brutust, a kidobót, aki majd kikísér.

– Naná, persze. Milyen alapon?

Mutatóujjammal megkocogtatom az államat.

– Hm. Három hónapja leskelődsz a személyzet egyik tagja után – ez megfelel?

– Ne hízelegj magadnak! – veti oda Casper, és felemelkedik helyéről. – A leskelődés hatalmas túlzás!

– Jól van. Vonakodó célszemély makacs nyomon követése.

Casper elkáromkodja magát, és otthagyja az italát.

– Mindegy!

– És meg ne lássalak még egyszer a bokraim között! – kiáltok utána, és figyelem, ahogy távozik a bárból.

A kis diadaltól elmosolyodom, ekkor azonban Gabe jelenik meg, aki az egyik karját nővérem derekán nyugtatja. Isten legyen irgalmas hozzánk!

Clementine a koktélja után nyúl, és bár kissé ingatag lábakon áll, kecsesen felemeli a poharat.