Bauer Barbara

A leggazdagabb árva

részlet

© Bauer Barbara, 2017

Hungarian Edition © Jaffa Kiadó, 2017, 2025
Minden jog fenntartva!

Szerkesztette V. Detre Zsuzsa
Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia
Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978 963 475 088 8

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Elektronikus könyv Ambrose Montanus

Szüleimnek, akiktől mindent megkaptam,
amit ember kaphat…

…Minden odaveszett.
Csupán egyetlen apró méh bolyongott árván a harmatcseppeken megcsillanó fénypontok között, mígnem egy ébredésből nyújtózkodó magányos virágra nem lelt. A kehely hívogató mélyébe hatolt… meghempergett emlékeiben a szétpattanó szirmok között, megérezte a bölcsességet az édes, sárga nektárban, megértette sorsának üzenetét. Kirepült a kehelyből, vetett még egy utolsó pillantást hátra, múltjának elenyészett nyomára, majd felröppent és vitte magával az élet édes ígéretét…

„Akinek Isten sokat adott, az felebarátjának is sokat adhat.
Ha te adsz, néked még sok marad és mégsem érzed, míg a szegénynek e kevés is végtelen sok és áldásaiban dúsan kamatozik számodra Istennél!” Göndöcs Benedek

Prológus

Kígyós, Békés vármegye, 1853 nyara

Az utolsó pillanat halvány emlékké lett. Mozdulatlan, hangtalan, keretbe zárt képpé a régi kastélyfalon.

Krisztina a nyári álmát alvó kandallóval szemben telepedett le a hatalmas fotel mellé, a fényes szőrű vaddisznóbőrre. A fotel amolyan trónként szolgált, alatta pedig remek búvóhelyre leltek a kisebb babák. De a kedvence, amit a Papától kapott, mindig méltó helyén, a trónon ült. Ahogy most is. Fehér, királynői öltözékben, amit Nagymama varrt.

Csendes volt a ház. A tikkasztó melegben a kastély, vagyis a tanya, ahogy a Papa nevezte, igazi menedékként szolgált. Vastag falai nyaranta kirekesztették a forróságot, télen benntartották a kandallóban táncoló lángok melegét.

Krisztina szerette a nyarat, de még jobban szerette a tűz játékát. Élettel telt meg tőle a szoba, a babák, a bútorok. Fények csillantak-siklottak mindenen, bármerre pillantott. Ilyenkor úgy érezte, nincs egyedül.

Télen a festmények is életre keltek. Ahogy szállt a meleg, vele vibrált a levegő, és csillogni kezdtek az olajos szemek.

A Papáról készült portré a kandalló felett kapott helyet. Mintha csak onnan figyelte volna apa a lányát, ahogy apró kora óta a vaddisznóbőrön játszik. Nem a szobájában, vagy a nagymamája közelében, hanem itt, a szalonban. Ahogy most is. De most letette a babáját, kis kezét az ölébe ejtette, s elmerengve a festményt nézte. Kereste, amit egy ideje már nem talált. Nem tudná megmondani, mikor történt. Talán amikor beköszöntött a nyár, és nem gyújtottak be többé, nem lobogott a tűz, életre keltve mindent, még az emlékeket is.

Korábban, ha a Papa szemébe nézett, az arcát fürkészte, ő visszamosolygott. Mintha még a szája sarka is megrándult volna, s vele mozdult az ősz, sűrű bajusz, amelynek érintését Krisztina oly sokáig érezte az arcán. De már azt sem érzi. Ahogy a Papa szeme sem mosolygott többé.

Nem hallotta a hangját, nem érezte a dohány csípős illatát.

Csak a saját könnyeire emlékezett. Szorította a babáját, amit akkor kapott a Papától. Búcsúzóul. Szabad kezével integetett, a másikkal meg a gyönyörű, francia babába kapaszkodott. Időnként megtörölte a szemét, hogy lássa még a Papát, ahogy visszaint.

Utoljára.

Mígnem eltűnt a porfelhőben, amit a távolodó kocsi hagyott maga mögött a kígyósi pusztán. És amelybe lassan belevesztek az emlékek is.

– Krisztina! Kislányom, hol bujkálsz? – lépett be a szalonba Nagymama nagy dérrel-dúrral. Kezében kendő, amibe lisztes kezét törölte. Mert unokája kedvenc süteményét, a fahéjas kiflit nem bízta Rózára, a szakácsnőre. Azt mindig maga sütötte. Ahogy annak idején a tárkonyos fácánragut is saját kezűleg készítette a gróf úrnak. Pedig nem az ő dolga lett volna, de olyan hálásan ette a nagyságos úr az ízes húst, hogy olykor sűrű teendői közepette is szakított időt a sütésre-főzésre. „Katalin, magának arany keze van!” – dicsérte a gróf az asszonyt.

Krisztinát a konyha felől bekúszó meleg, fahéjas illat, Nagymama lendületes léptei és mindent betöltő erős hangja hozta vissza a jelenbe. Talán egy halvány mosolyt még vetett a Papa képére, aztán ölbe kapta a babáját és felugrott. Összefutott a szájában a nyál.

– Hát itt vagyok, Nagymama. Hol lennék? A kislányaim éppen uzsonnához készülődnek – felelte cserfesen.

– Akkor jó, mert hamarosan kisülnek a kiflik. De ha jól látom, sok tányérra lesz szükség! – tette csípőre a kezét a terebélyes asszony, végignézve a fotel körül felsorakozott gyerekseregen.

A kislány csak kuncogott, majd faképnél hagyva „lányait”, odaszaladt nagymamájához, átölelte és magába szívta a fahéjas kifli illatát.

A meghitt pillanatot kocsikerék zaja zavarta meg, majd János, az inas hangja hallatszott, aki a ház előtt tett-vett.

– Megérkezett a plébános úr!

Katalin gyengéden lefejtette magáról Krisztina karját, aki már sarkon is fordult és szaladt a kijárat felé.

– Papbácsi, Papbácsi!

– Édes kislányom, lassíts! – pörölt Nagymama. – Egy grófkisasszony nem viselkedhet így.

De Krisztina ezt már meg sem hallotta. Futott ki, egyenesen a kocsihoz, amely mögött még nem ült el a por sem, és a négy, fényesen csillogó fekete ló is felhevülten fújtatott.

A kocsis leugrott a bakról, megelőzve az istállófiút, aki buzgón sietett a megtermett jószágokhoz. A kocsis nem szólt egy szót sem, csak nem hagyta, hogy amaz kifogjon. Előbb maga akarta ellátni a fáradt állatokat. Még megitatja a tapasztalatlan ifjonc hideg vízzel a lovait. Hogyisne!

Mindeközben János kinyitotta a kocsi díszes ajtaját, ügyelve Krisztinára, aki a négyévesek virgonc izgatottságával toporgott, hogy végre üdvözölhesse szeretett papbácsiját.

Ám ahogy közelebb lépett, a fényesre pucolt fekete csizma és a rá terülő fekete reverenda helyett egy aprócska kék cipő bukkant elő a port és a meleget felfogó vastag bársonyfüggöny mögül. Ahogy a kis cipellő a lépcsőt kereste, elővillant a fehér alsószoknya, rajta halványkék, fodros kötényruha, majd egy szöszke kislány tűnt fel, aki egyenesen Krisztina elé ugrott le a kocsiból. A két gyermek orra szinte összeért, tekintetük egymásba fúródott. Nem lehetett tudni, ki lepődött meg jobban.

A hajszálra egyforma magas kislányok rövid ideig a lélegzetüket visszafojtva meredtek egymásra, majd a jövevény hátralépett. Éppen akkor, amikor az atya is felbukkant. Ekkor Krisztina már nem foglalkozott a másikkal. Szinte repült a férfi karjaiba, aki könnyedén felkapta az apró kislányt és magához ölelte.

– Hogy van az én kis konteszem?

– Jól vagyok! Nagymama fahéjas kiflit sütött. Ugye kér belőle, Pap bácsi?

– Persze, hogy kérek! Ki nem hagynám! – mosolygott a fiatal pap, miközben letette Krisztinát. – Hanem nézd, kit hoztam? – fordította gyengéden a kislányt a másik felé. – Ő Jeanette Eugenie, és itt fog lakni nálunk.

– A kastélyban? – ámult Krisztina.

– Igen, a kastélyban.

Időközben előkerült Jolán, az alacsony, gömbölyded komorna és Ilonka, a fiatal, csontos arcú cselédlány is.

Ilonka már éppen szóra nyitotta volna a száját, amikor az ajtón kilépett Almásy Minka grófnő, Minka néni, az ezüsthajú távoli rokon, amolyan nagynéniféle Gyuláról, aki a gróf halála óta gyakran megjelent a házban, mint Krisztina „gardedámja”.

Körülnézett, felmérte a helyzetet, de szólni egyenlőre nem akart. Szigorú pillantást vetett a cselédre, hogy csukja be a száját, noha ő maga is alig tudta leplezni döbbenetét. Pedig látott már ezt-azt az évek során.

Az egyetlen, aki szólni mert, az Krisztina nagymamája volt. Őt nem kellett félteni,: ami a szívén, az a száján – mindig ehhez tartotta magát. De most még az ő szava is elakadt egy pillanatra. De csak egy pillanatra.

– Ne fogja vissza magát, nagyságos asszony! – nézett várakozásteljesen Katalinra a plébános. – A kislány egy kukkot nem tud magyarul, ugyanis Angliából hoztam. Árva a lelkem…

Hirtelen elharapta a mondatot. Elég volt ehhez Minka néni pillantása, aki kérdés nélkül megragadta a két lány kezét és beterelte őket a házba.

A pap megvárta, míg hallótávolságon kívül kerül az idős grófnő a lányokkal, majd két karját méretes hasa fölött összekulcsolva szembefordult a ház asszonyával, aki ráförmedt a sorfalat állókra, mert persze kíváncsian várták a folytatást.

– Mit tátják itt a szájukat?! Senkinek sincs dolga? – Nem ijedtek meg az asszonytól. Ismerték heves vérmérsékletét,, erős jellemét, de hatalmas szívét is. A kígyósi Wenckheim-kastély egykori kulcsárnője, a kis kontesz nagymamája egyben a ház úrnője volt. Tisztelettel viseltettek iránta, és származásától függetlenül elfogadták szerepét, még ha mindenki nagymamájaként tekintettek is rá. De ezzel együtt nagyságos asszonynak szólították, mert úgy gondolták, abból nem lehet baj.

Benedek atya megvárta, míg mindenki a dolgára indul, majd tekintetét ismét Katalinra emelte, várva a szemrehányásokat, amelyek nem is késtek.

– Nem hozhat csak úgy ide egy árvát! Atya, hát nem a méhek miatt ment Londonba? – kérdezte az asszony felháborodva. És ahogy hevesen rázta a fejét, kövérkés arcán a bőr és a tokája együtt mozgott.

– De! Miattuk. És mit ne mondjak, remekül sikerült az előadásom – törölte meg verejtékező homlokát az atya egy zsebkendővel. – Furcsa nép ez az angol. Képzelje csak, nagyságos asszony, megmutattam a gyékénykaptáromat és…

De Katalin belé fojtotta a mondatot.

– Tisztelendő, ne terelje el itt nekem a szót a lényegről!

– Nézze, drága Katalin! – tért vissza a pap a méheiről a pillanatnyi helyzetre. – Ez a kislány egy boldogtalan árva, épp, mint a mi Krisztinánk. Nincs senkije, se egy csodálatos nagymamája, se gyámja. Az árvák háza várt rá odakinn. Mindössze hároméves.

– Oh, a boldogtalan! – sóhajtott Katalin megenyhült arccal. – Mi történt a szüleivel? – kérdezte kíváncsisággal elegy együttérzéssel.

– Eugenie édesapja a Brit Kelet-indiai Társaság megbízottja volt. A felesége gyakran elkísérte az útjaira, és a legutolsó alkalommal valamiféle helyi összetűzésbe keveredtek. Fellázadtak a bennszülött egységek, valahol Delhitől északra. Lelőtték őket és még sokukat.

– Istenem! – sápadt el Katalin. – Ez szörnyű! Tudja, atyám, tán jobb is, hogy ide, Kígyósra nem jut el minden hír a világ borzalmairól – nézett a távolba, tekintetével átfogva a végtelen nyugalmú tájat.

– Igen, itt mindig megnyugvásra lelek magam is. És kapja ezt meg Jeanette Eugenie is. Együtt fognak felnőni, akár a testvérek. Belőle is igaz hitű magyar honleányt nevelünk, mint Krisztinából. Erről én magam gondoskodom – jelentette ki ellentmondást nem tűrően. – Így a mi kislányunk sem lesz magányos itt a tanyán. Már megbocsásson, nagyságos asszony – biccentett a plébános, látva az asszony szemében a fájdalmat, –, de kettecskén élnek itt magányosan. Hadd töltse be a házat a két lány nevetése. Hisz néha olyan gyászos itt a hangulat, mintha csak most temettünk volna, pedig láthatja, már fél év is eltelt. Csak itt megállt az idő. – A plébános nagy lélegzetet vett, aztán tovább beszélt. – Krisztinának gyermektársaságra van szüksége, nem csak nevelőkre, csúnya papokra – mutatott magára – és olyan öregasszonyokra, mint kegyed.

– Vigyázzon a szájára, atyám! – nevetett Katalin, noha pontosan tudta, hogy mennyire igaza van a plébánosnak.

A két kislány egy ideig csak méregette egymást, de a finom uzsonna és a játék izgalma, Krisztina miniatűr bútorokkal berendezett babaháza, a borsószemnyi étkészletek, babszemnyi színes figurák hamar elfeledtették velük a kezdeti döbbenetet.

Egy szőke és egy barna. Egy angol és egy magyar. Egy szeplős és egy hamvasfehér.

– Mintha egy nyelvet beszélnének – jegyezte meg Katalin, amikor az atya távozásakor benéztek Krisztina szobájába. Jeanette Eugénie, vagy ahogy az uzsonna során megegyeztek, Jenny kisasszony és Krisztina a játékba belefeledkezve máris remekül megértették egymást.

– A gyerekek még könnyen alkalmazkodnak – jegyezte meg a plébános. Megkönnyebbült, hogy sem Krisztina nagymamájával, sem Minka nénivel nem kellett komolyabban megküzdenie. Megegyeztek abban is, hogy Jenny kisasszony ágyát Krisztina szobájában helyezik el.

– És mit mondunk az embereknek? – kérdezte Katalin.

Az atya ezzel a kérdéssel ez idáig nem foglalkozott. Ő kizárólag a kislány érdekeit nézte. Amikor a gróf úr a halála előtt nem sokkal rábízta lánya nevelését, ő magában esküt tett, hogy mindig Krisztina javán munkálkodik majd. Úgy a gróf iránti elkötelezettsége, mint a kislány nevelése felett érzett felelősség okán. Az emberek szerették, tisztelték a grófot, de dolgos hétköznapjaik során alig történt olyasmi, amiről egy igazán jót lehetett beszélgetni, netán pletykálkodni. Olykor egy esküvő, egy temetés, máskor az időjárás és persze a termés. Nem volt más. És bármennyire örültek is a méltóságos úr egykori boldogságának, a körülmények mégis okot adtak a szóbeszédre. Minden az emberek szeme előtt történt.

A gróf udvari káplánja megfogadta, hogy megvédi Krisztina becsületét is, ha kell. Noha a gróf halála óta nem jutott a fülébe semmi csúf pletyka, tudta, a rosszmájú híresztelések bármikor újra szárnyra kaphatnak. Bár a gróf még életében Kígyós tudtára adta véleményét, mondhatni, elvárását, és tette ezt olyan látványosan, hogy arra még hosszú évek múltán is emlékezni fognak az itt lakók, sosem lehet tudni. A plébános minden eshetőségre felkészült.

– Drága Katalin – fordult az asszonyhoz. – Az ön unokája Magyarország egyik leggazdagabb főurának a lánya. Szüksége van egy társalkodónőre, nemde?

És miután mindig az atyáé volt az utolsó szó az elmúlt időkben, Katalin csak bólintott.

Egy

1. fejezet

Kígyós, 1852 nyara
(Egy évvel korábban)

A jókora tölgyfa hordó a lépcsősor tetején állt, szemközt a kápolna bejáratával, a két nagykőamfora között.

Vasárnap volt, késő délután. A nap ekkor már nem perzselte a kígyósi pusztát. A nappali forróságra már csak a földek felett vibráló levegő emlékeztetett, ami elkápráztatta a szemet: a távolban húzódó akácsor fái mintha mind táncoltak volna.

Nyugalmasan telt az idő, noha senki nem tudta, mire készül Wenckheim József Antal gróf. A reggeli misén jelentették be, hogy minden uradalmi cselédnek a templomtérre kell mennie. Az összegyűlt emberek kíváncsian várták, mi lesz. Régen nem történt már semmi figyelemre méltó. Leszámítva a munkát, a vasárnapi misét, csendesen teltek a hetek a faluban.

Szerették, tisztelték a méltóságos urat, aki jó sorukról gondoskodott. És sajnálták is. Bár vagyont, hatalmat bőven kapott az élettől, de sok megpróbáltatás is érte. Három asszonyt temetett el.

Krisztina, a hároméves grófkisasszony mosolyogva fogadta az embereket a hordó tetején. Bátran állt az emelvényen fodros, orgonalila kötényruhájában. Boldog volt, hogy felér az édesapja mellkasáig. Mellette nagy, díszes köcsögben aranypénz csillogott és a kislány mindenkinek, aki megmászta a huszonegy homokkő lépcsőt, a kezébe nyomott egyet.

Volt, aki kezet csókolt, más csak biccentett, zavartan mormolt valami köszönetfélét, és ment is tovább, hogy odébb, hallótávolságon belül megálljon.

Amikor elfogytak az érmék, az idős gróf maga állt a hordó tetejére, karjába kapva a lányát. Elült a zaj, a zúgás. A tekintetetek a grófra szegeződtek. Várták, mit mond kenyéradó gazdájuk. Pisszenni sem mertek, ha a méltóságos gróf úr szólni készült. Még ha oly közvetlen, nyájas volt is velük, hogy annak híre mentt messze földön.

– Most megmondom, miért kaptátok az aranypénzt – kezdte a gróf jó hangosan, hogy mindenki hallja. – A szavakra lehet, hogy nem emlékeznétek, de az aranyra igen! – emelt a magasba egy megmaradt érmét. – Az aranyra, amit jó szívvel adtam, hogy tanúk legyetek arra az esetre, ha valaki ezt a kislányt halálom után örökségében támadni akarná.

A gróf várt, kivárta, hogy az emberek csodálkozva összenézzenek, majd újra rá figyeljenek.

– Itt mondom előttetek, Isten szabad ege alatt, hogy ez a kislány az én törvényes gyermekem. Gondoskodni fog rólatok, de ti is vigyázzatok reá, mert ha nektek rosszra fordul a sorotok, annak nem ő lesz az oka, hanem az, aki kitúrja őt!

A rövid beszédet csend, majd bizonytalan éljenzés követte. Az emberek nem tudták, mit is gondoljanak a dologról, így tanácstalanul lassan szétszéledtek. Mentek haza, némán, emlékeiken, a híreszteléseken morfondírozva, amelyek az öreg grófról és ifjú feleségéről kaptak szárnyra néhány évvel korábban. Azon, amit a kislányról, származásáról suttogtak, de amit aztán csírájában elfojtott a tragédia és vele a gyász meg a gróf és lánya iránti együttérzés. Aztán teltek-múltak a hónapok, és mire a kígyósi dohánytermelők betakarították és kiszárították a dohányt, elhalt a szóbeszéd. Tavasszal pedig csak a természet éledt újjá, jött vele a változás, és maradt az emlékezés.

Kiürült a templomtér. Csak a hordó állt a helyén. Másnap, amikor hajnalban életre kel a föld, és a dohánykertészek, a gányók munkához látnak, már nyoma sem lesz a hordónak. Azt azonban mindenki tudta, hogy az ünnepélyes szónoklatra évtizedekkel később is emlékezni fognak Kígyós lakosai.

Napok óta tartó, pusztító vihar tombolt. Ameddig a szem ellátott, állt a víz a szántóföldeken. Mindenki a napsütést várta, mielőtt még a belvíz tönkreteszi a termést. Azonban a poros, tikkasztó hőség, ami felszárítja a határt, még váratott magára.

Krisztina egész nap Selymessel, a kiscicával játszott. Szegény jószágnak odakint lett volna a helye, mert a betyároknak és az állatoknak kívül tágasabb, de az ítéletidő és a kislány könnyei még az oly szigorú nagymama szívét is meglágyították.

– De ha a konyhában, vagy a hálókban egyetlen szőrszálat is találok, ígérem… – kezdte Katalin, mutatóujját a riadt macska felé rázva, de nem fejezte be a mondatot. Unokája csodálkozva nézett rá karjában a vizes állattal, és nem is értette, miért dühös a nagymamája. Hiszen ő csak nem szeretné, ha az eltévedt kiscica megfázna.

Hajnalban ugyanis nyávogásra ébredt a ház. A kismacska a küszöbön ült, és úgy nyivákolt, mint egy kétségbeesett gyermek. Reszketett, vizes volt, és esdeklő szemekkel nézett Katalinra, amikor az morogva kinyitotta az ajtót. Az asszony már éppen elhajtotta volna a cicát, amikor a szoknyája ráncai közt megjelent az unokája.

– Jaj, Nagymama, nézd, hogy reszket! – nyúlt az apró szőrpamacs felé. – Ugye adhatok neki tejet?

– Nem bánom, de csak hátul, az eresz alatt – felelte megenyhülve, de kellő határozottsággal. Pontosan tudta, az unokája a légynek sem tudna ártani, és egy kóbor állat mellett sem megy el úgy, hogy ne adna neki egy falatot. – Ha egyáltalán elfogadja a tejet. Szopós ez még, alig néhány hetes. Biztosan keresi az anyja – tette még hozzá, majd becsukta az ajtót, kint rekesztve a hajnali esőzést. Krisztina, karjában a cicával, hosszú hálóingben, szétbomlott hajjal a konyha felé indult, de Katalin utána szólt.

– Vidd a hátsó verandára, majd én hozom a tejet – csóválta a fejét. Már bánta, hogy beleegyezett. Sosem szerette a macskákat.

Mire megérkezett a kis tál langyos tejjel és egy kendővel, amit Krisztina vállára akart teríteni, a kislány a szalonban kuporgott és egy törölközővel dörzsölte a macska szőrét.

– Azt mondtam, hogy a verandán maradhat – zsörtölődött. Katalin nappal gyakran kendőt kötött a fejére amitől úgy nézett ki, mint egy nyájas falusi néne, legalábbis ezt mondták róla a gyerekek. De reggel, fejére tekert, szorosan befont, ősz varkocsával szigorú asszonyságnak tűnt, még ha mosolygott is. És ezt a képet nem enyhítette vaskos, hegyes orra és összeszorított, pengevékony ajka sem. – Nagyon korán van. Eridj, feküdj le!

A helyzetet, vagyis a macskát a gróf mentette meg, aki mindig korán kelt, a kakasokkal, ahogy Katalin is. Megszokásból. Noha az asszony megengedhette volna magának, hogy addig heverésszen az ágyban, ameddig jólesik, életmódján nem változtatott, amióta csak az uradalomban szolgált. Ennek pedig már lassan négy évtizede.

– Mi folyik itt hajnalok hajnalán? – kérdezte a gróf, de amint meglátta a lányát a macskával, azon nyomban tudta a választ.

– Papa, kérlek, engedd meg, hogy megtartsam! Itt sírt a ház előtt, nincsen anyja, és éhes volt – hadarta a kislány a doromboló kis jószágot dögönyözve.

– Majd ha elállt az eső, kitesszük – válaszolt Nagymama a gróf helyett. – Hadd keresse meg az anyját.

– Ugyan, Katalin! Hogy találná meg? – nézett a gróf szemrehányón az asszonyra. – A tejet sem találja meg a tálban, olyan kis mafla még. Ugye, kincsem? – kacsintott a lányára.

– Hát megtarthatom? – ugrott fel Krisztina. Már nyoma sem volt az álmosságnak a szemében. Boldogan ragyogott, ahogy átölelte apját, aki ekkor már ott guggolt mellette, és éppen azt vizsgálta, mire számíthat, miután tudvalevő, hogy a macska szapora és nem túl hűséges állat.

– Meg, kislányom, megtarthatod – simogatta meg a lánya fejét. Minden, ami boldoggá tette a kislányát, őt is örömmel töltötte el. Még akkor is, ha tudta, Katalinnal még meg kell küzdenie.

– Gróf úr! – kezdett is rá nyomban az asszony. – Ne vegyünk újabb gondot a nyakunkba! Meg aztán a macska ki-be jár, aztán hozza majd a kölykeit is…

– Kandúr.

– Parancsol?

– Ez a macska kandúr. Nagy lesz, és bizonyára eljár majd itthonról, de a többi nem a mi dolgunk – mosolygott a bajusza alatt a gróf, miközben megnyugtatóan megszorította a lánya kezét.

– Ki fogja etetni?

– Én! – vágta rá hátraszegett fejjel a kislány.

– Efelől nincs is kétségem – nevetett a férfi. Ismerte a lányát. Noha még nagyon fiatal, de kötelességtudó és gondoskodó természet. – A te feladatod lesz, hogy mindig legyen tej a táljában, Nagymama feladata pedig, hogy kellő gyakorisággal legyen résnyire nyitva az ajtó. Azt én sem szeretném, ha dolgavégezetlenül bent szorulna ez a kis mihaszna. Rendben? – nézett a lányára.

– Rendben, Papa! – felelte boldogan a kislány.

– Mama? – nézett a gróf Katalinra, aki erre csípőre tett kézzel hümmögött valamit, majd távozott.

– Papa! – bújt Krisztina az édesapjához.

– Mondd, kedvesem!

– Most haragszik Nagymama?

– Nem, dehogy! – legyintett a gróf. – Csak egy kicsit – tette hozzá szelíden.

– A cica miatt, vagy mert mamának szólítottad?

– Inkább a mama miatt – mosolygott a gróf. Micsoda jó szeme van a lányának. Még ott a tojáshéj a fenekén, de mindent megfigyel.

– Miért nem szereti, ha így szólítod?

– Mert fiatalabb nálam tíz évvel – nevetett fel a gróf, ezúttal már hangosan. Az esős hajnal, a földeken vészjóslóan felgyülemlett víz sem tudta elterelni a gondolatait a múltról. Megrohanták az emlékek.

– Papa, mi olyan vicces? Papa, mondd el nekem is, kérlek! – rángatta a kislány apja hálókabátját.

– Tudod, kislányom, eszembe jutott a nap, amikor a nagymamádtól megkértem az édesanyád kezét. Azt is rosszallotta – mesélte.

Nem is történt olyan nagyon régen. Mindössze öt esztendővel ezelőtt. Micsoda örömteli idők voltak! Nem gondolta, hogy lehet még boldog. De éppen Katalin hívta fel a figyelmét az élet szépségeire.

A grófot akkortájt napok óta láz gyötörte, már-már feladta. Kezdett beletörődni, ennyi volt. Nincs tovább. A sok aggódó tekintet sem segített rajta. Ki őt magát, ki a jövőjét, a megélhetését féltette. Benedek atya is naponta benézett hozzá, ámbár nem feltétlenül az utolsó kenetre készülve. Reverendája alól mindig előhúzott egy-egy fiolát, benne valami furcsa nedűvel, ami valójában csak pálinka, szűz sejtméz és gyógynövények keveréke volt, és valóságos csodaszerként hatott.

Amikor egy reggel jobb hangulatban találta Katalin a grófot, örömében, tőle szokatlan módon, sírva fakadt. A sokszor perlekedő asszony belefáradt az aggódásba, és a méltóságos gróf úr javuló állapota miatt érzett megkönnyebbüléskönnyeket csalt a szemébe. Meghatottan emlegette fel a kígyósi uradalomban eltöltött évek sok szép emlékét, az itt élő emberek jó sorsát, amit mind a grófnak köszönhetnek.

A gróf akkoriban alapította Kígyóst száz dohánykertész betelepítésével, amikor Katalin először találkozott későbbi férjével, a Pozsonyból érkező gazdával és annak fiával. Ekkor építette fel a jó Czigler mester a kastélyt, majd sorra az uradalom épületeit. Mennyi szép emlék!

Nos, igen. Miután Katalin kisírta magát, felhozott minden jótéteményt, amit a méltóságos gróf úr javára lehet írni, dicsért és hálálkodott, amit még sosem tett az elmúlt harmincegynehány évben, végül megemlítette a lányát is. Akit úgy nevelt és tanított, hogy ismerje a belső szolgálat minden fortélyát és szabályát, hogy aztán méltó utóda lehessen a kastélyban. Mint kulcsárnő. Hiszen felnőtt, huszonkét éves és gyönyörű! Katalin pedig, láthatja a gróf is, bizony megöregedett.

Katalin nem gondolta, hogy ez a néhány mondat fenekestül felforgaja az ő és a kastély életét.

– De hogy kérted meg a Mama kezét? – rántotta vissza a grófot a jelenbe Krisztina türelmetlen kérdése. A férfi észre sem vette, hogy az elmúlt egy-két percben, a macskával a kezében, önfeledten mosolyog.

– Ó, megadtam ám a módját! – emlékezett vissza a gróf a jeles napra, ami alig öt hónappal azután következett el, hogy ő maga felépült gyengeségéből, és jól szemügyre vette az időközben valóban felnőtt nővé (és nem is akármilyen nővé) érett lányt. –A nagymamád éppen a kamrában volt, lajstromozott, gondosan, mint mindig. Édesanyád pedig a szalonban várta izgalomtól rózsásra gyúlt arccal, hogy megtegyem a sorsdöntő lépést.Ekkor a gróf letette a kis jószágot, és a hálóingében reszkető kislányt magához húzta.

– A nagymamád nem tudta mire vélni, amikor meglátott. Nem volt nekem szokásom a nők felségterületére tévednem. Csak állt ottdöbbenten és azt kérdezte: „Hová készül, gróf úr?”. Erre én azt feleltem, „Kegyedhez!” Ekkor letette, ami a kezében volt, kezét megtörölte a kötényében, majd megtudakolta: „Jól van, gróf úr?” Mire én azt feleltem, hogy ennél jobban nem is lehetek. És elmondtam, hogy örökké hálás leszek neki, amiért a betegágyamnál állva felnyitotta a szememet, és így nem csak a gyógyulásomat segítette elő, hanem a boldogságomat is.

A gróf látta, hogy a kislánya ugyan minden szóra figyel, de talán felnőtt beszéd ez még az ő fülének. Még sem fogta vissza magát. Valahogy úgy érezte, nem halogathatja folyton a dolgot. Noha nem tudhatja, elbeszéléséből mi marad meg Krisztina emlékezetében, de addig kell elmondania mindazt, amit akar, amíg teheti.

– Mesélj tovább, Papa! – kucorodott össze a kislány az édesapja ölében, lábacskáját annak köntöse alá dugva egy kis melegért.

– Ekkor a nagymamád közelebb jött, fürkésző tekintettel nézett rám, és én láttam, fogalma sincs róla, miről beszélek. – A gróf mély levegőt vett, mintha újra vissza akarná varázsolni az ünnepélyes hangulatot. – Ekkor kihúztam magam, és megkértem a nagymamádtól az édesanyád kezét.

– Letérdeltél, Papa? – kérdezte izgatottan a kislány, egy magyar népmese jelenetét idézve, amit a minap mesélt neki Minka néni.

– Nem, nem térdeltem le, viszont a nagymamád elkerekedett szemét látva, majdnem térdre estem – nevetett fel a gróf, majd gyengéden letette a földre a lányát. Átsétált a komódon álló pipatartóhoz, és gondosan kiválasztott egy szép, faragott csibukot. Miután gyakorlott mozdulattal rágyújtott, visszaült a padlóra, és lányát ismét az ölébe vonta. Minden részletet azért nem akart megosztani vele. Ahogy Katalin a fejéhez kapott és „ezt a szégyent!” felkiáltással kiviharzott a kamrából, és meg sem állt a szalonig. Ott érte utol a gróf, aki attól félt, az asszony felpofozza a lányát, de csak hosszan a szemébe nézve közölte: „Öltözz!”. Majd a grófhoz fordult, és bejelentette felmondását.– Ekkor felöltöttem a díszmagyar ruhámat – folytatta a történetet a gróf, mintha csak mesét mondana lányának –, akárcsak ha magához a császárhoz készültem volna. Még éppen időben kerültem eléjük. A kocsis már befogott, Jolán, a komorna a könnyeivel küzdött, Ilonka, a cselédlány a pakolással bajlódott. Ott állt mindenki, az intéző, a kertész, még Róza, a szakácsnő is előbújt a konyhából. Igazán, csak az atya hiányzott – nevetett a gróf, nagyot szíva a pipából.

– És aztán mi történt? – sürgette az édesapját a kislány.

– Ezúttal megragadtam édesanyád kezét, és újfent bejelenetettem a szándékomat a nagymamádnak – bólintott még most is a gróf, hogy nyomatékot adjon a szavainak. – Két hónappal később pedig összeházasodtunk – nézett a lányára, mintegy befejezve a történetet.

– Azt is meséld el, Papa, kérlek! – könyörgött Krisztina, de az édesapja óvatosan megcsípte az arcát. – Ne kíváncsiskodj annyit. Majd egyszer azt is elmesélem, de most korog a gyomrom az éhségtől, és a macskád tálja is kiürült.

Még három napig szakadt az eső. Az emberek nem tudtak dolgozni, tehetetlenül várták a csodát és vele a napsütést.

Krisztina sem dugta ki az orrát a házból. És miután Selymesnek csak a szalonba volt bejárása, ő is leginkább itt tartózkodott.– Ha eláll végre ez a fránya eső, jelentős összeget adományozok az egyháznak! – jelentette ki a gróf a harmadik nap estéjén, miközben elővette míves cigarettatárcáját, és megkínálta a plébánost, majd maga is vett egy szálat.

Krisztina szerette, amikor az édesapja rágyújtott, legyen az pipa, szivar, vagy ez a vékony, csinos portéka , amit egyre gyakrabban lát az édesapja kezében.

– Méltóságos uram – kezdte a pap –, azzal a rengeteg adománnyal, amit az elmúlt években az egyháznak juttatott, már régen megelőlegezte a jó időt az égieknél. Inkább erről a cigarettáról meséljen. Miért jobb ez, mint a szivar?

– Nem jobb, de most mindenki ezt szívja! – felelte a gróf, miközben mélyet szippantva hátradőlt. – Az angol tiszti klubokban már csak ezt szívják. Én mondom, nagy divatja lesz még a dohányzásnak. Egy ilyen szálban – forgatta meg a gróf a parázsló cigarettát az ujjai között – hat asszony keze munkája van benne. De sok helyen már dübörögnek a gyárak! Ej, ha nem lennék ilyen öreg!– Te nem vagy öreg, Papa! – mászott be Krisztina az édesapja ölébe, egyrészt, mert szeretett ott ülni, másrészt, mert szerette nézni, ahogy a férfi a bajusza fölött, az orrán át engedi ki a füstöt.

– Mit nem mond! – nevetett a pap. – Mikor akadályozta a kora, vagy bármi más abban, amit eltervezett?

Benedek, a kígyósi segédlelkész, a gróf udvari káplánja rendszeresen megfordult a gróf kastélyában. A méltóságos úr igencsak kedvelte a lendületes, művelt fiatal papot. Magával ragadták annak ambíciói, amelyek különös módon nem csak a teológiára terjedtek ki.A fiatal pap és a gróf gyakran késő estébe nyúlóan vitatták meg a méhészet sokféle hasznát, a különleges gyümölcsfák betelepítését, a dohánytermesztés nehézségeit. Együtt izgultak, amikor a szélmalmok nem a terveknek megfelelően működtek, vagy a kiszámíthatatlan időjárás tartotta izgalomban a gazdákat.

– Azt hiszem, a méhészet és a földművelés igencsak hasonlatos elfoglaltságok – jegyezte meg elgondolkodva a gróf, figyelmen kívül hagyva a plébános kérdését.

– Már megbocsásson, méltóságos uram, de ezt hogy érti? – kérdezett vissza a pap.

– Az ember kizsákmányolja az állatokat, kegyetlen önérdekből dolgoztatja őket, aztán lefölözi a hasznot – kezdte József Antal, miközben pipára váltva, abba gondosan dohányt tömött. – Akárcsak a földeken dolgozó parasztokat – folytatta alig érthetően, meg-megszíva a pipát, és amikor már jól szelelt, mélyet szippantott, majd elégedetten kifújta a füstöt.

Az atya elnevette magát.

– Éppen ön mondja ezt, aki hatalmas birtokát nem a kényszerű és csekély hatékonyságú jobbágyi robotmunkával művelteti, hanem bérlőket, bérmunkásokat alkalmaz? Ha jól tudom, nem is olyan régen hosszabbította meg a bérlőivel a szerződéseket harminc évre. Harminc év! Gróf úr, ez már majdnem örökföld. És pontosan tudják ezek a gányók és parasztok, hogy ha jól dolgoznak, a fiaik jövője is biztosítva van.

– Hol leszek én már akkor! – nevetett a gróf. – Hanem mi a helyzet a maga méheivel, atya? Mit ad nekik cserébe? Megveszi a kaptárt, befogja a rajt, a méh dolgozik, készít lépet, megtölti mézzel, és amikor learathatná a munkája gyümölcsét, jön a méhész, kifüstöli, kicsit megöli, a lép és a méz a gazdáé, a méhek pedig, nos, atya, requiescat in pace.1

A plébános ismét elnevette magát, majd szemét megdörgölve folytatta.

– Méltóságos uram, legyen szerencsém önhöz a kertészetemben. Jöjjön és győződjön meg a saját szemével, hogy nem ölöm én meg a méheket, szó nincs kizsákmányolásról. Higgye el, a mézből nekünk is jut, nekik is marad.

– Ígérem, megnézem!

– Bölcs, aki megfigyeli a kicsiny méhek munkáját, és indul a példa után! – mosolygott sokatmondóan a pap.

Talán a késő estébe nyúló beszélgetés a gróf és a plébános között, a dohányfüsttel és pálinkával átitatott fohász segített, vagy egyszerűen a szeszélyes időjárásnak lehetett köszönni, a negyedik nap reggelén- mindenesetre szikrázó napsütésre virradt a kígyósi határ.

Az emberek végre fellélegezhettek. A föld vígan pöfögte fel a gőzt, ahogy a hirtelen visszatérő forróság szinte felszippantotta a több napnyi esővizet. A föld fölött derengő áttetsző fátyol látványa Krisztinát is megigézte. Úgy bámulta, mint valami varázslatot. – Hát nem csodálatos? – lépett mellé az édesapja, és azzal a lendülettel fel is emelte. De a kislány tiltakozott.

– Tegyél le, Papa, így nem látom jól.

A gróf letette a lányát, majd leereszkedett mellé a földre. Kíváncsi volt, mit látni a gyermek szemmagasságából. És elakadt a szava.

– Papa, ellátok a felhő alatt! Papa, menjünk oda, kérlek – nézett Krisztina könyörgő szemekkel az édesapjára. De a gróf tudta, hogy amint közelebb mennek, a látvány odébb vándorol. Nem akart csalódás okozni a lányának. De Krisztina hajthatatlan volt.

Elindultak. És ott, ahol az akácfák felfogták a nap sugarait, és a köd szinte markolhatóvá vált, Krisztina leguggolt. Itt még az ő derékmagasságánál is alacsonyabban lebegett a felszálló vízpára, ahogy azt a föld kiszuszogta magából.

Leült a még mindig nedves szántásra, becsukta a szemét, előrenyújtotta a karját, és mintha kizárta volna a világot, csak ült, arcán mosollyal.

A gróf döbbenten nézte a lányát, de nem szólt. Hagyta, élje át az érzést, bármit is képzel bele gyermeki fantáziájával a valóban látványos természeti jelenségbe.

Talán percek teltek így el, mire a kislány felállt. Odalépett édesapjához és átölelte a nyakát. A gróf csak ekkor látta, hogy a lánya arca csupa könny, mégis valami boldogság ragyogja be.

– Te is érezted őt, Papa? – kérdezte suttogva, mintha nem akarná megzavarni a nyugalmat.

– Mit éreztél, kiscsillag?

– Hát a Mamát. Azt mondtad, hogy a felhők között van, mert ott van a mennyország. De látod, én tudtam, hogy néha meglátogat minket. Tudtam.

A napsütéssel Krisztina nagynénje is megérkezett. A gróf és lánya kézen fogva ballagott vissza a kastélyhoz. Nem szóltak, csendben lépdeltek, cipőjük orrára szegezett tekintettel. A gróf olykor azért rá-rásandított a lányára. Szerette volna tudni, mi jár a fejében. Megdöbbentette, ami az imént történt. Csodálta a lánya érzékenységét és érettségét. Azt hallotta már asszonyoktól, hogy a gyerekek rengeteget fantáziálnak, hogy ebben a életkorban még olyan dolgokról beszélnek, amiért alig száz évvel ezelőtt Magyarországon is máglyára vetették volna az embert. Látnak, hallanak, beszélgetnek, és ki tudja, kivel. Jó, ha az Istennel, de… vajon mit érezhetett? Valóban az édesanyját?A gróf a könnyeit visszanyelve próbálta rendezni a gondolatait. Borzasztóan hiányzott neki a felesége. Megszorította a lánya kezét. Ő az egyetlen, aki még fényt tudott vinni az életébe. De érezte, hogy fárad. Egyre erőtlenebb, hogy megbirkózzon a mindennapokkal. Valami hívja, maga sem tudja, hogy mi. Talán annak az űrnek a mélysége, amit képtelen betölteni. Ami a felesége után maradt. Az húzza, mint valami vákuum.Mire a kastélyhoz értek, Minka néni is leszállt a hintóról, és fejcsóválva, legyezőjét sűrűn mozgatva nézte apát és lányát.

– Minka néni! – derült fel Krisztina arca. Egyszeriben nyoma sem volt az iménti meghitt pillanatnak. Elengedte apja kezét, és szaladt a nagynénije felé, aki azonban hamar összeráncolta a homlokát.

– Lassabban, kislányom! – majd ahogy Krisztina még közelebb ért, Minka néni egészen elsápadt. – Hiszen te csupa sár vagy! József Antal – fordult elhűlve a grófhoz. – Mi történt ezzel a gyermekkel? És a maga térde is sáros!

– Hát persze, hogy az! – nevetett a gróf. A lánya cinkosaként örömmel bosszantotta a nyársat nyelt rokont. – Ugyanis letérdeltem a sárba, hogy lássam, amit a lányom lát.

– Miért, mit láttak? – csukta össze hirtelen a legyezőjét a grófnő, és kíváncsian várta a folytatást.

– Benéztünk a felhők alá – bólintott jelentőségteljesen a gróf.

– Hogyan? – hökkent meg az idős hölgy.

– Képzeld el, Minka néni! Lejöttek a felhők! – mesélte lelkendezve Krisztina, és már meg is pördült, hogy megmutassa a néninek is.

– De hát az… – kezdte a rokon, de a gróf leintette. Sapkáját lekapva hadonászott a kislány feje fölött, mintha egy legyet akarna elhajtani. Krisztina ebből semmit nem vett észre, csak a hirtelen beállt csend tűnt fel neki. Kérdőn nézett Minka nénire.

– Szóval ekkor lettél sáros! – csukta össze ismét a legyezőjét az asszony nagy csattanással. – Gyerünk hamar átöltözni! Nem mutatkozhatsz ilyen piszkosan!

– De hát nincs is itt senki! – nézett körül a kislány.

– Itt van édesapád, és itt vagyok én. És itt vagy te magad! Elsősorban magadnak felelj meg!

Minka néni, maga előtt tolva a kislányt, elindult a ház felé, a gróf pedig égnek emelte a szemét. Oh, hányszor hallotta, hogy „Úrinő így nem viselkedik!”, „Egy grófkisasszony ezt nem engedheti meg magának!” Persze, tudta ő, hogy igaza van Minkának, na de olyan kicsi még ez a lány. Örült, hogy egy olyan szókimondó asszony a nagymamája, mint Katalin, aki mindig két lábbal áll a földön. Lesz még elég nevelő a lánya körül, akik a jó modorra okítják majd. De az élet élvezetét, a hétköznapi örömöket a nagymamájától tanulhatja el.

És mintha csak a gondolatai igazolódtak volna be, a házba beérve Minkát és Katalint egy parázs vita közepén találta.Krisztina ekkor már a szobájában öltözködött Ilonkával, így szerencsére nem hallhatta a veszekedést. Bizonyára sírva fakadt volna.

– József Antal, azt hiszem, beszélnünk kell! – fordult Minka a grófhoz vészjóslón. Katalin azonban, hűen önmagához, cseppet sem ijedt meg a fenyegető hangtól.– Beszéljenek csak! Én már itt sem vagyok – vetette oda, még mielőtt Minka grófnő újra megszólalhatott volna. – De egyet mondhatok. Krisztina az unokám, és ha bárki szomorúságot okoz neki, annak velem gyűlik meg a baja! – ezzel sarkon fordult és elvonult.

Minka néni és a gróf a szalonon át kimentek a hátsó, árnyas verandára, ahonnan gyönyörű rálátás nyílt a végtelen dohányföldekre. A gróf szeretett itt pipázni. Hajnalban a napfelkeltét csodálhatta meg. Kora reggel a napsugarak játékát figyelhette, amint az akácfák között át-átdöfve felcsiklandozzák a földeket. Délben ide bújhatott el a tikkasztó meleg elől. Később, amikor a nap már megkerülte a kastélyt, végignézhette, ahogy elnyugszik a határ.

Ám most izzott a levegő. Minka néni idegesen rázta a legyezőjét, amit mindaddig nem tett le, amíg meg nem érkezett a friss limonádé.

– József Antal!

– Minka néném? – nézett a gróf határozottan rokona szemébe. Hálás volt jelenlétéért, ám titkon mulattatta a nagy műveltségű, de merev, akadékoskodó asszony viselkedése.

– Félre ne értsen, Józsefem, tudja, hogy tisztelem Katalint, mégiscsak megboldogult felesége édesanyja, de lássa be. – Fejezte be a mondatot a nyomaték kedvéért. Még kis szünetet is tartott, amolyan minkás szigorral, összeszorított ajkakkal. – Katalin a kúria kulcsárnője volt. Polgári származású asszony, és bármennyire tisztelem és becsülöm is az erejét, a munkáját…

– Minka néném, bocsássa meg türelmetlenségemet, de ha a lényegre térnénk – vágott a gróf az asszony szavába.

– Mégsem bízhatjuk rá a maga lányának, egy grófkisasszonynak a nevelését! – mondta ki Minka néni, majd mint aki jól végezte dolgát, hátradőlt a kényelmes karosszékben, akkurátusan szétnyitotta legyezőjét, és legyezgetni kezdte magát.

A gróf elnézte Minka arcát. Elég jól ismerte ahhoz, hogy pontosan tudja, mondandójának még nem ért a végére. Csak a megfelelő alkalomra vár. Ez a különbség a két nő között. Katalin végigmondaná, ami a szívét nyomja. Mondaná, amit az igazságérzete diktál, korra, nemre, rangra való tekintet nélkül. Szemben Minkával, aki a társalgás minden szabályát betartva, a társadalmi elvárásoknak megfelelően, szerepéből ki nem billenve, megfontoltan építi fel a még oly kellemetlen beszélgetéseket is. A gróf sejtése beigazolódott: amint levegőt vett és kinyitotta a száját, hogy válaszoljon, Minka azonnal folytatta .

– Nagyra értékelem, hogy megboldogult felesége halála után engem invitáltak gardedámnak. De ezek a látogatások nem elegendők ahhoz, hogy kigyomláljam mindazt a… hogy is fogalmazzak, hogy ne csorbítsam kedves anyósa renoméját? – Minka tettetett gondterheltséggel az arcán ivott egy kortyot a jeges limonádéból.

– Természetességet?– Köszönöm, József, fogalmazhatunk így is. De ennél többről van szó!

– Minka néném, – kezdte a gróf –, Krisztina alig múlt hároméves. Bár korához képest nagyon fejlett, szépen beszél, és alaposan megfigyeli mindazt, ami körülötte történik. Sőt, mi több, láthatóan többet ért a világból, mint azt gondolnánk, de akkor is kicsi még. Hadd élvezze a gyerekek gondtalan életét. Higgye el, néném, Katalin kemény asszony, és amire ő tanítja a mi Krisztinánkat, az mind érték. Hisz már felnevelt egy csodálatos lányt, és lássa be – húzta fel a szemöldökét a gróf Minka szófordulatával élve –, ebben egyikünknek sincs gyakorlata. Neki igen! Ráadásul egy olyan lányt nevelt, akit aztán egy magamfajta vett nőül.

– Kétségtelen – zárta le a beszélgetést az asszony. Valóban, neki nem lett gyermeke. Micsoda érv!Nos, igen. Minka néni sem emésztette meg egykönnyen a gróf házasságát. A polgárlánnyal, akinek édesanyja és féltestvére is az uradalomban szolgál. És akinek az apja… hát éppen ez az!

– Mire gondol, kedves néném? – fürkészte a gróf az idős arcot. A ráncok mögé már nem tudta úgy elrejteni az érzelmeit, mint annak idején. Szemének rebbenése, ahogy körülötte meg-megrándulnak a redők, ahogy a két szemöldöke közt összegyűrődik az erekkel átszőtt, elhalványult bőr, mind a ki nem mondott gondolatokról árulkodnak, azokról, amikről „nem beszélünk”. Noha Minka néni sok mindent megőrzött hajdani szépségéből, de tartása már nem volt olyan egyenes. háta kissé meggörnyedt, vékony dereka megvastagodott. Egyvalami viszont szemernyit sem változott az elmúlt évtizedekben: a jelleme. Ezen nem fogott sem a magány, sem a gyász, sem az elkerülhetetlen. Minka mindig titokzatos életet élt, legalábbis a grófnak így tűnt.

Miután a néni nem válaszolt, a gróf magához ragadta a szót.

– A macska pedig marad! – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon. Éppen elkapta a vita végét, ami a két asszony között robbant ki az imént, és aminek apropója az eltévedt kiscica volt. A gróf pontosan tudta, Katalin mennyire nem állhatja a macskákat, és egyáltalán az állatokat a házban, de, ha egyetlen unokája öröméről volt szó, megtagadta önmagát. Bár a két asszony kellő önuralommal viseltetett egymás iránt, ha szóváltásra került sor, annak egyetlen oka Krisztina lehetett. Katalin tisztában volt azzal, hogy a grófnő őt mindig kívülállóként fogja kezelni, még ha ennek nem is adott hangot. Viszont elegendő tartása volt ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyja, ki mit gondol róla. – Lehet, hogy néném szerint nem a legmegfelelőbb elfoglaltság a lányom számára egy kóbor cica babusgatása, de ismer engem, Minka drága! – folytatta nyájasan a gróf. – Annyi mindennek kell megfelelnünk az életünk során, és ez oly sok lemondással jár, hogy vétek lenne elszalasztani azt, ami boldogságot okoz.

Erre a grófnő már nem tudott válaszolni, mert a verandán Krisztina jelent meg a kismacskával. A gróf pedig, tudva, hogy most mi következik, felállt és magukra hagyta a hölgyeket. Néhány perc múlva, amikor az ablakból rájuk nézett, Krisztina már a tanti mellett ült, és feszült figyelemmel, boldogan hallgatta a felolvasást. Még a cicájáról is megfeledkezett, aki ekkor már vígan hegyezte körmeit a veranda mellett nyújtózkodó termetes akác vaskos törzsén.

A gróf kikocsizott a földekre. Nem volt nap, hogy ne tette volna meg ezt az utat. Most a vincellérrel akadt megbeszélnivalója, de a bérlőit is mindig meghallgatta. Azt vallotta, hogy a legnagyobb tudás azoknak a birtokában van, akik kint dolgoznak a földeken. Ő maga tanult és jómódú ember, de bizony nem sokra menne a parasztok nélkül, akik a földet és az eget ismerik, és míg ő a hátteret biztosítja, ezek az emberek a puszta kezükkel és az erejükkel teremtenek. Már közel járt a vincellér házához, de ott,, ahol a szőlők és a gyümölcsös találkoznak, megállt, mert a kocsi mellett baktató kutyái heves csaholásba fogtak. Leszállt a gróf a bakról, és visszahívta a jól nevelt ebeket, akik bár tovább morogtak, de leültek gazdájuk csizmája mellé.Időközben odaért István is, a szőlősgazda, és sapkáját megemelve köszöntötte a grófot.

– Az idén jobban fel kell készülnünk a seregélyekre! – jegyezte meg hangosan a gróf, botjával a gyümölcsfa koronája felé mutogatva. – Lopják a cseresznyét! – tette még hozzá, miután látta, hogy István észrevette, mit mutogat a méltóságos úr.

– Magam is így gondolom! – lépett közelebb a vincellér, felsandítva a fára, és ekkor már biztosan tudta, mire megy ki a játék. – Aki lop, legyen az seregély, vagy bármi más, azt le kell lőni!

– Úgy van! Intézkedjék, István! – bólintott a gróf, majd tovább csitítgatta agarait. – Hanem, István, maga nem hall valami furcsa zajt?

– Valami motoszkálásra gondol, gróf úr?

– Arra, arra! – helyeselt a gróf, majd felnézett a cseresznyefára. – Oh, hát mit nem látok! Ez bizony nem seregély, hanem a Kovács Imre fia! – méltatlankodott a – Gyere csak le íziben! – parancsolt rá a fiúra.

Aztán intett a dühös szőlősgazdának, bízza csak rá a fiút, aki ekkor már sapkáját gyűrögetve, tele zsebekkel állt előttük.

– Ide küldött az apád lopni? – kérdezte villámló szemmel. – Na, hadd keressek egy botot, hogy ellássam a bajodat! – morogta, és hátat fordított a fiúnak, aki persze kihasználta a helyzetet, és eliszkolt, míg a gróf bot után nézett.

Később, amikor József Antal visszaért a kastélyhoz, és az asztalon meglátott egy nagy tál cseresznyét, nevetésben tört ki.– De jó kedvében van, méltóságos uram! – jött elé Katalin.

– Maga is nevetne, ha látta volna a Kovács Imre maszatos fiának az ábrázatát – mondta a gróf, miközben leült a nagy asztalhoz.

– Mit csinált az a rosszéletű?

– Rajtakaptuk Istvánnal cseresznyelopás közben. De többet nem fog lopni, abban biztosak lehetünk.

– Én nem vennék rá mérget! – jegyezte meg az asszony.

– Azt hitte, lelőjük, mint egy madarat. Elég volt elfordulnom, már el is futott.

– Hagyta elmenni, gróf úr?– Tán lőttem volna le? – kérdezte a férfi. – Csomagoljon össze valami vacsorára valót, és vitesse át egy cseléddel.

– Ezek után, méltóságos uram? – tette csípőre a kezét az asszony mérgében. – Jól el kellett volna látni a baját! – forgatta a fejét, majd egy nagy sóhaj kíséretében hozzátette: – Szegény gyerek!

– Lusta az apja, semmirevaló. Maguk tehetnek a rossz sorukról – morogta maga elé a gróf. – De nem a gyerek! – emelte fel az ujját intőn. – És nem lesz ő sem különb az apjánál, ha nem lát maga előtt jobb példát – folytatta, majd hátradőlt ültében és a plafont nézve gondolkodott tovább, félhangon. – Igaz is, hat-hétéves lehet. Segíthetne a lovak körül, vagy a földeken. Kapna kosztot, fizetséget… és hát az sem ártana, ha tanulna.

– És az ő gyerekének majd már nem kellene lopnia – fejezte be a gondolatsort Katalin.

– Pontosan! – bólintott József Antal.

– Álomvilágban él, gróf úr!

– Azzal maga ne törődjön – mosolygott a férfi.

Úgy tűnt, a visszatérő nyár nem csak a földeken keményen dolgozó, az időjárás szeszélyének kitett emberek hangulatában hozott változást. Megjött a nemesség kedve is a kellemes, ámbár férfias közéleti kvaterkázáshoz, amit, mint mindig, gondosan becsomagoltak. Legalábbis Katalin szerint. Ugyanis a vadászat az ő olvasatában nem volt más, mint a politikai indulatok úrias levezetése.

Krisztina még az ebéd utáni alvásból is hamar felébredt, olyan izgatottan várta a vadászatot, vagy legalábbis a vidám hangulatot, ami ilyenkor eluralkodott a kastélyon. A kislány nagyon szerette, amikor a Papa vadászni indult a barátaival. Pontosan persze nem is tudta, mit is jelent a vadászat, pláne az agarászat, ami egyik kedvenc elfoglaltsága volt az édesapjának, de mindaz, ami ilyenkor történt a kastélyban, nagyon is kedvére való volt.

Míg a Papa felkészült az eseményre, ő a szalonban sürgölődött, ahol a cselédek és a nagymamája nagy buzgón délutáni teához, kávéhoz terített, süteményt és más nyalánkságokat hordtak az asztalra. Ugyanis gyakran jöttek az asszonyok is, hogy míg a férjeik a nyúlra lesnek, addig ők gondtalanul beszélgethessenek. Krisztina, mint az egyetlen gyermektagja a társaságnak, megértő nagymamájának köszönhetően végig ott lehetett ezeken a kellemes délutánokon. Legfeljebb meghallgatta néhányszor, hogy no, de ne a gyermek előtt, de az is előfordult, hogy egyszerűen kiküldték valami mondvacsinált indokkal. Krisztina egy idő után pontosan tudta, hogy miért kell újra megitatnia a cicáját, vagy miért kérik meg, hogy mutassa meg valamelyik játékát, amiért persze el kellett futnia a szobájáig . De ezt sem bánta. Szerette hallgatni a legyezők susogását, a kacagást, nézni az elpiruló arcokat. Bár gyakran nem értette, miről is beszélgetnek a hölgyek, mégis magával ragadta a csacsogásuk. És az idősebbek sóhajtozása. Mennyire más volt mindez, mint Minka néni szigorú, kioktató szavai, vagy imádott nagymamája szeretetteljes, öreges zsörtölődése.

Ezúttal különösen elbűvölte az egyik hölgy. Zengő hangja, drámaian elegáns megjelenése, talán kissé rideg viselkedése, ami azonban a kislányt nem zavarta, mert hozzá nagyon kedves volt. A szépséges teremtés azt is elárulta Krisztinának, hogy neki is van egy lánya, de ő már nagylány. Viszont hasonlít Krisztinárá. Éppen ilyen a haja. Mintha a barna színbe egy festő gondosan mézet csepegtetne, majd egy hosszú ecsettel, könnyed mozdulatokkal játékos tincseket varázsolna a dús hajkoronába.

Valóban, Krisztina ékessége a haja volt. Persze bájos kislány, hisz ki mondaná egy gyermekre, hogy nem az, de a szépsége inkább belülről fakadt. A mindig kedves, mosolygós arc elterelte a figyelmet sápadt bőréről, az élénkpiros, vékony vonalú száj a pufók arcáról, a ragyogó kék szempár a komor, sűrű szemöldökéről. Gyöngyöző kacagása a mély, érett hangjáról.

Krisztinát elbűvölte a néni, aki aztán egy pillanatra elfordult tőle, mert férjétől búcsúzott. A kislány nézte őket egy ideig, aztán az édesapja nyakába ugrott, hogy megpuszilja bajusza hegyét. Amikor az apukája letette, látta, hogy a mély hangú néni, Róza is megpuszilja a bácsit, akit az édesapja láthatóan igencsak kedvelt.

– Móricz fiam, az esküvőm óta nem láttalak! – veregette a hátba a gróf, Talán ő volt az egyetlen, aki így szólította Jókai Mórt, de a fiatal író nem bánta. Barátságukba belefért az efféle gesztus. Ahogy Mór is egyszerűen csak Józsefnek szólította a nemesurat, korra, rangra való tekintet nélkül.

– Úgy bizony, bátyám! – hagyta helyben az író. – És személyesen még nem is volt alkalmam… – kezdte, de miután a gróf pontosan tudta, mit akar mondani, inkább a vállára tette a kezét.

– Tudom. Azt is, hogy menekülnöd kellett. A te életednek is megvolt a maga tragédiája, az enyémnek is. Nehéz idők voltak. Akkor még nem tudtuk, mi történik majd Aradon. A feleségem ágya mellett imádkoztam, ti pedig a hazánkért hoztatok áldozatot. Büszke vagyok rátok, fiam! Viszont örülök – váltott hangnemet a gróf, igyekezve elhessegetni feltörő emlékeit, –, hogy végre ismét a saját neveden írhatsz. Sajókám! – nevetett fel, tréfásan egykori írói álnevén szólítva a barátját.

– Ne is mondd. De ezen is túl vagyunk. Hála Rózámnak,2 viszonylag könnyedén átvészeltük azt a néhány hónapot.

– Remek asszony! – bólintott a gróf, s hátrafordulva látta, amint Róza éppen a lányát bűvöli el. Vagy fordítva.

– Az! És bátor! Mindent megszervezett, kocsit, lovat, ruhát. ’49 augusztusában ez nem volt olyan egyszerű!

– Hol várt rád? – kérdezte a gróf.

– Gyulán, a kastéllyal szemben, Erkel doktor házában. Ekkor már ott lakott néhány hónapja.

– Nem tudtam.

– Megértelek, barátom. Volt épp elég aggódásod abban az időben – csóválta fejét a fiatal író. – Egy napom volt Gyulán – folytatta kifelé menet. – Egy igazán hosszú nap.

A két férfi aztán csatlakozott a többiekhez, de ezzel Krisztina már nem is törődött. Amint becsukódott a szalon ajtaja, az addig csendes hölgyek tereferélni kezdtek, csipegették a feltálalt finomságokat, aztán előkerültek a kézimunkák. Krisztina a kandalló előtt a vaddisznóbőrre telepedett le, és leginkább csak figyelt. Hozzászólni még nem tudott, nem is illett, ezt pontosan tudta, de egészen addig hallgatta az asszonyok énekét, amíg el nem nyomta a délutáni álom.

Lassan eltelt a nyár, és rövidültek a nappalok. És ahogy borongósabbá vált a természet, úgy fordult melankóliába a gróf hangulata. Már az agarai vagy a ménese sem érdekelték. A nyár utolsó napja, a felesége halálának évfordulója ezúttal végzetesnek bizonyult.

Krisztina nem érzékelte a változást, csak annyit látott, hogy édesapja naphosszat a verandán ül és pipázgat, vagy a kápolnában időz. Sokat sétáltak csendben, egymás mellett, vagy ültek a szalonban, ahol az édesapja portréjával szemközt a falon egy gyönyörű asszonyról készült festmény lóg. Az édesanyja arcképe.

Katalint viszont aggasztotta a férfi viselkedése. A mindig terveket szövő, csupa élet férfi egyre inkább a múltba fordultt. Mintha csak vissza-visszapörgetné az idő kerekét, hogy újra élje, csak még egyszer, életének legboldogabb időszakát.

Nem voltak szavak. Csend borult a házra. Rátelepedett az éjszaka. A gróf és az asszony a konyhában ült. Egyetlen tömzsi gyertya pislákolt. A gyászoló anya és a gyászoló férj éjszakája volt ez. Annak a napnak az éjszakája, ami múlhatatlan fájdalmat hagyott maga mögött. Amikor egy kislány anya nélkül maradt.

Másnap a gróf a plébánosért küldetett, és miután az atya megérkezett, nem is látták őket egész délután. Hogy miről folyt a diskurzus, azt a gróf szobájának falai hallhatták csak.

Néhány nappal később a hónapok óta csendes ház ismét megtelt élettel. Nem vadászfeleségek töltötték meg a szalont, hanem igazi vendégek, akiket bőséges lakomával és zenével vártak. A kastély elé sorra érkeztek a hintók. Főurak, nemesek és az uradalom tisztségviselői, Békés vármegye befolyásos emberei voltak hivatalosak az ebédre. Eljött a kígyósi plébános és Benedek atya, a gróf udvari káplánja. De mint minden jelentősebb esemény alkalmával, az asztalnál ott ült Czigler Antal uradalmi építész.

A szalonban a hosszú ebédlőasztal roskadásig meg volt rakva magyaros ételekkel, éppen úgy, ahogy a gróf mindig is szerette. – Hogy került ide ez a sok ember? – súgta Ilonkána János, az inas.

– Fogalmam sincs. Az elmúlt napokban furcsán viselkedett a méltóságos úr. Úgy bolyongott a házban és a kertben, mint valami kísértet – felelte a cserfes cseléd.

– Szerintem a plébános keze is benne van a dologban – hajolt közelebb János a lányhoz, mint aki titkot árul el. – Valamire nagyon készülnek.

Ilonka éppen válaszolni készült, amikor Katalin megragadta a karját.

– Erre most nincs idő! – sziszegte és a lány a kezébe adott két kancsó bort.

Időközben a vendégek körbeülték az asztalt.

– Várunk még valakit? – tudakolta a vármegye főispánja.

– Dehogy. Hát nem tudta méltóságod, hogy ebben a házban öt-hat fővel mindig többre terítenek? – válaszolt kérdéssel a kérdésre az udvar gazdatisztje.

– És ugyan miért? – csodálkozott a főispán.

– Hát azért, hogy ha ebédidőben bárki váratlanul betérne, legyen hely az asztalnál, hogy leültethessük.

– Váratlanul? – húzta fel a szemöldökét a férfi.

– Értem, mire céloz méltóságod! – bólintott a másik. – De a szegény ember nem küldi ám el névjegyét érkezése előtt.

És mielőtt a főispán válaszolhatott volna, a cigány meghúzta a vonóját, pontosan akkor, amikor a merőkanalak az aranyló leves sűrűjébe merültek.

– Ön nem szed? – kérdezte a grófot a kígyósi plébános. – Tán az egészsége nem engedi?

– Atyám, az én egészségem az ízletes ételektől engem soha el nem tántorított. Hanem addig bizony sosem szedek, míg bárki tányérja üres – felelte a ház ura.

– És ugyan miért? – szólt oda ismét a főispán, ezúttal már nevetve.

– Mert így biztosra vehetem, lesznek olyan figyelmesek a konyhán, hogy annyit főznek, mindig jusson bőséggel nekem is.

Egy ideig csak a hegedű hangját és az evőeszközök koccanását lehetett hallani az asztalnál, . majd a gróf díjnyertes agarairól, és még inkább a híres arab lótenyészetéről folyt az eszmecsere.

– Nem értelek, barátom! – ragadta magához a szót egyszer csak Eőry Pál, a házigazda régi cimborája, akivel még akkor kötött barátságot a gróf, amikor Arad vármegye jegyzője lett. Pál hivatali pályája azután ívelt fel, hogy a gróf visszavonult a megyei közéletből, és majd minden idejét a gazdálkodásnak szentelte. – Azt hiszem, sosem értettelek.

Többen is Pál felé fordultak, várva a folytatást.

– Az elsőszülött jogán téged illetett volna a gyulai pompás uradalom, erre átengedted azt a fivérednek és a fiának, Józsefnek, te magad pedig éled a tanyasi életedet itt a pusztán. És az otthonod, bár kellemes, de, meg ne bántódj, nem egy mágnás kastély.

A gróf két ujjával gyakorlottan megpödörte bajuszát. Nem bántódott ő meg, nem az a fajta volt. Ráadásul megszokta már az efféle kritikát. De pontosan tudta az okát tetteinek.

– Nézd, barátom, valóban, a magtáram terjedelmesebb, mint ez a grófi lak. De tudják, uraim – a gróf ezúttal az egész asztaltársasághoz intézte a szavait –, lehet fényűzően élni, de ha menni kell… nos, ha mész, mindent itt hagysz. A koporsóban már mindennek nincs értéke. Csak annak, ami utánad marad.

Noha a gróf, ahogy azt barátja is megjegyezte, messze nem vállalt már olyan nagy társadalmi szerepet, mint korábban, még ha a kötelesség olykor el is szólította Bécsbe, vagy a magyar fővárosba. Idős kora mit sem változtatott temperamentumán. Talán már nem ült fel a gőzösre, hogy Amerikába utazzon akácmagért, hogy aztán a pusztán fasorokat ültetve megkösse a homokos lösztalajt. És talán nem látott már vendégül egy egész tisztikart, vagy „lovasezredet”, ha azok a közelben gyakorlatoztak, és vasárnaponként nem játszott már cigány az ebéd alatt, hogy aztán a bőséges, magyaros lakoma után a befásított, árnyas udvarra gyűljenek a jobbágyai, és a fiatalság jó kedvvel járja a tüzes csárdást. Az öreg gróf egykor nem győzött gyönyörködni az élet szépségeiben. De mára ennek már nyoma sem volt.

Mióta eltemette harmadik feleségét, édeslánya gyönyörű és fiatal anyját, azóta a gróf egyetlen öröme a kis Krisztina volt.

A birtokkal sem foglalkozott már annyit. Pedig mindig azt mondta, hogy „télen-nyáron a puszta az én otthonom”. Befelé fordult és gyászolt. A lányán kívül egyetlen dolog volt, ami még örömmel töltötte el: a jótékonykodás volt. Adakozott, segített, ahol tudott.

– Én beérem mostani szerény otthonommal– folytatta a ház ura. Ivott egy korty bort, majd állva beszélt tovább. – Grófnak születtem, nagy vagyonnal, amit sokak szolgálnak. De mindenki szolgál – kis szünetet tartott. – Én a kötelességeim mellé rangot és vagyont kaptam, hogy azokat szolgáljam vele, akik rászorulnak. Uraim – emelte magasba a poharát –, ma azért jöttünk itt össze, hogy letegyük az alapjait egy iskolának.

– Úgy legyen! – emelték fel többen is a poharukat.

Ezt követően a megye színe-java megvitatta a teendőket, már konyak és szivar mellett. Amikor a társaság nagy része távozott, a gróf Benedek atyához fordult.

– Atyám, lesz iskolája a környék minden gyerekének.

– Úgy van, méltóságos uram. Nincs, aki ellentmondjon önnek – felelte elégedetten a plébános.

– Adventtől hamvazószerdáig nem lesz tanítás, akkor mindenki a dohányt csomózza, de utána, aki nem járatja a gyerekét, az bizony pénzbüntetést fog fizetni – jelentette ki a gróf szigorúan.

– És aki nem tudja fizetni az iskolát?

– Olyan nincs. Iskolába mindenkinek kell járnia. De ha mégis akadna ilyen szegény ember – enyhült meg a gróf –, akkor meg kell nézni, miért nem tudja fizetni, és ha valóban nem futja rá neki, majd én kifizetem.

– Gróf úr…

– Találunk megoldást.

– Igen – bólintott a plébános. Ismerte már annyira Wenckheim grófot, hogy tudja, egy gyermeket sem hagyna éhezni vagy fázni, csak mert a szülei nem boldogulnak.

A gróf jó emberismerőnek tartotta magát. Tudta, kik azok, akik valóban mellette állnak, ha összefogásra van szükség, és kik, akik csak a nevüket adják, hogy jó színben tűnjenek fel. Akik nem látnak tovább a saját érdekeiknél, még ha mást hangoztatnak is. Legyen szó az egyházról, oktatásról vagy politikáról. De akár barátságról is. Már amikor kertészeket hozott Kígyósra, akkor is csak olyanokat fogadott be telepesnek, akik büntetlen előéletű, magyar ajkú és katolikus emberek voltak. Mint ahogy határozott elképzelése volt arról a kötelességről is, amit a nemesi ranggal kap az, ki arra hivatott.

A gróf hirtelen megragadta a plébános vállát. Talán az öregség, vagy a sok elfojtott könny okán, amit férfiember nem ejthet, de az utóbbi időben egyre szentimentálisabbá vált.

– Atyám! – kezdte. Már csak ketten voltak a házban, no meg persze a sürgő-forgó a személyzet, de ők úgy belemerültek teendőik megvitatásába, hogy se láttak, se hallottak. Krisztinával pedig Minka néni foglalkozott, már amióta a sok idegen a kastélyban tartózkodott. – Köszönöm! De nem csak ezt a délutánt, amit oly brilliánsan megszervezett nekem. Hanem azt is, amiről a minap beszéltünk.

– Méltóságos uram, igazán… – próbált szabadkozni a plébános, de a gróf nem hagyta szóhoz jutni.

– Hatalmas terhet vett le a vállamról. Az éjjel, miután ön távozott, furcsa megnyugvás lett úrrá rajtam.

– Mire gondol? – kérdezte a pap, sejtve a választ.

– Meghalhatok.

– No, de gróf úr, a döntés jogát hagyjuk meg másnak! – emelte fel két kezét a pap, akárcsak a szószéken.

– Nézze, tisztelt barátom. Hetvenkét éves vagyok. És nem leszek már fiatalabb.

A következő hetekben minden az iskola alapjainak letétele körül forgott. Czigler mester a terveket rajzolta, lázban égett Kígyós apraja és nagyja. Még Krisztina is, akinek taníttatása nem a falusi iskolától függött ugyan, de ő ezt persze még nem érthette.

– Én is járok majd iskolába? – kérdezte az édesapját egy reggel, miután együtt elfogyasztották a friss kenyérből, sonkából és tojásból álló reggelit. Krisztina langyos tejet kortyolgatott, amiből már Selymes is ihatott egy tálkával. Ahogy a gróf sejtette, lánya soha nem feledkezett meg a rá bízott jószág etetéséről. Most is először a cica kapott, csak utána ült asztalhoz a lány.

– Persze, kislányom. És ígérhetem, hogy a legjobb tanárok tanítanak majd írni és olvasni, és minden egyébre, amire szükséged lehet az életben – a grófnak efelől nem volt kétsége. Bízott Benedek atyában és az egyezségükben.

Reggeli után a gróf kézen fogta a lányát és a kastély legizgalmasabb helyiségébe vezette. A könyvtárba, ami egyben a gróf dolgozószobája is volt.

A gróf hatalmas könyvtárra tett szert az évek során. Lelkes pártolója volt az irodalomnak, együtt vadászott a fiatal írókkal, és ezeken az együttléteken Kossuth forradalmiságáról, Széchenyi reformeszméiről és a gróf liberális gondolkodásáról vitatkoztak. Támogatott ifjú festőket, a zene művelőit, fiatal tehetségeket.

Könyvtárában latin, német, francia nyelvű könyvek sorakoztak a polcokon a sok magyar írás mellett. Bár a kislányt nem a tartalmuk, hanem inkább a míves könyvek külleme, a színes borítók, aranyozott gerincek és a lapokból áradó illat bűvölte el, és persze a tudat, hogy édesapja mennyire szereti és mekkora becsben tartja gyűjteményét. És amit a Papa szeretett, azért ő maga is rajongott.

– Tudod, kedvesem – ültette a térdére apa a lányát az íróasztala mögötti nagy karosszékben –, volt nekem egy nevelőm, Révai Pál. Arra tanított, hogy mindig, ha úgy érzem, a semmittevés lenne úrrá rajtam, fogjak helyette valami olvasnivalót. Kicsi vagy még, nem tudsz olvasni, de ne feledd. Ha valaha az életben bánat gyötör, végy a kezedbe egy könyvet, és hagyd, hogy a szavak elrepítsenek valahová máshová. Messze a bánattól. És hidd el, mire visszatérsz, egészen más színben látsz majd mindent.

A gróf látta a lányán, hogy a szavakat emésztgeti. Talán kicsi még, nem érti, de bízott benne, hogy valahol mélyen elraktározza elméjében és szívében a hallottakat. Talán adhat neki némi útravalót, ami több, ami más, mint vagyon.

Krisztina, mint mindig, nagy érdeklődéssel hallgatta az apját, de nyughatatlan gyermekként hamar mocorogni kezdett az ölében. Hamar le is ugrott, és körbefutott a helyiségben, ujjacskáit végighúzva a könyvek gerincén.

A tágas helyiség egyszerűen volt berendezve. A gróf sosem szerette a felesleges fényűzést. A hatalmas tölgyfa asztalon és egy egyszerű olvasófotelen kívül csak a polcok kaptak helyet a szobában. Hasonlóképpen a hálójához: ott sem volt egyéb, mint egy közönséges pamlag, mosdótál és egy zárt szekrény, ahol szerény ruhatárát tartotta. Ruhából sem akadt sok, , feleslegesnek tartotta, hogy egy férfi drágán, az utolsó divat szerint öltözködjék. Legyen tiszta, rendes a holmija, ennyi elég. Megboldogult második felesége egy alkalommal ajándékba varratott egy télikabátot a férjének, a fővárosi módinak megfelelőt, mert már-már restellte, hogy a dúsgazdag főúr milyen kopottasan jár. A gróf az ajándékot megköszönte, a kabátot pedig elajándékozta, mert akinek adta, annak nagyobb szüksége volt rá.

Az oly divatos szekreterek, dohányzó sarkok, faragott dísztárgyak csak a szalonban kaptak helyet. Mindössze három festmény tette barátságosabbá a puritán grófi hálót. Gruber Terézia, a gróf édesanyjának a portréja, valamint megboldogult feleségeiről készült képek.

Amint Krisztina körbeért a dolgozószobában, visszakucorodott édesapja ölébe, és mélyen beszívta csípős dohányillatát. A gróf pedig simogatta a haját, az ujjai köré csavarta rakoncátlan hajtincseit. Figyelte, mi minden fut át az arcán.

– Mit nézel, Papa? – húzódott el a kislány egy pillanatra az apjától.

– Téged, kislányom. Ki mást néznék? – kacsintott a gróf.

– Papa?

– Hm?

– Tényleg hasonlítok a Mamára?

A gróf keze megállt egy lélegzetnyi időre. Ritkán kérdezett a lánya az édesanyja felől. De miért is tette volna? A gyerekek nem rágódnak a múlton. Ők a valóságban élnek, abban pedig az édesanyja már nincs jelen. És nem is emlékezhet rá, hisz alig volt négyhónapos, amikor meghalt.

Teljesen legyengítette a szülés.

A gróf éppen Debrecenben volt. Ő maga is aláírta a Függetlenségi nyilatkozatot3 és jelentős adománnyal járult hozzá az eszmék megvalósításához. Még Debrecenben tartózkodott, amikor futár hozta a hírt: a felesége nincs jól. A türelmét vesztett, fáradt nemzet képviselőit maga mögött hagyva sietett vissza Kígyósra a gróf. Még éppen időben érkezett. Néhány nappal később, április 21-én hajnalban született meg Krisztina. A gyönyörű, egészséges, erős kisbabát Katalin pólyába csavarva adta az édesapa kezébe, aki ekkor már rég elfeledkezett az államügyekről, nem érdekelte már más, mint a két legfontosabb kincs az életében. A felesége és a lánya.

A gróf alig mozdult felesége mellől. Hol a karjában tartotta az alvó kis csomagot, hol az ágyra tette, hogy együtt gyönyörködhessenek benne. Majd, amikor az asszony végre elaludt, a gróf bölcsőbe tette kislányát és melléült.

Az asszonyok a fejüket csóválva nézték a fotelban elbóbiskoló apát, akinek még álmában is kiült a boldogság a bajsza alá.

De életének legboldogabb időszaka nem tartott tovább egy napnál. Egészen másnap reggelig úgy tűnt, minden a legnagyobb rendben van, ám reggel az asszony láztól verejtékezve ébredt. Szinte magához sem tért, csak a nyöszörgése ébresztette fel apát és lányát.

Azonnal orvosért küldtek, Katalin pedig elvitte a babát.

Míg az orvos az anyát vizsgálta, Katalin szoptatós dajkáért küldött. Noha senkinek nem szólt, de előre felkészült arra, ha lánya nem tudná táplálni a csecsemőt. És most milyen jól jött, hogy tudja, kihez kell fordulnia a faluban. Így legalább a kis Krisztináért nem kellett aggódni. Annál inkább az édesanyjáért.

A lázát lenyomták ugyan, de az elkövetkező időszak rémálom volt, amin a hamarosan érkező nyári forróság sem segített. Bár a gróf felesége mindössze huszonnégy éves volt, életerős teremtés, a vérveszteség, a láz és az egyre erősödő fájdalmak teljesen legyengítették. Az orvosok sem tudták megállítani az egyre aggasztóbb és egyre rohamosabb leépülést. Kezdetben még meg-megcsodálhatta a lányát, ha ereje engedte, írogatott, felolvasást hallgatott, hogy elterelje a figyelmét, vagy a gróffal beszélgetett. De egy idő után az édesanya már a tiszta pillanataiban sem érdeklődött lánya után. Üveges tekintettel meredt a távolba a férjéről sem véve tudomást. Csak a kín, amit a teste belülről okozott, az rázta meg néha, hozta vissza a mozdulatlanságból.

A gróf már hosszú hetek óta teljesen elzárkózott a külvilágtól. Valahonnan egészen távolról hallotta a körülötte zajló, az ország sorsában gyökeres változásokat hozó eseményeket. Hallotta a beszédfoszlányokat a szalonban, amikor rövid időkre felállt a felesége ágya mellől.

Augusztus végén érkezett Minka néni Kígyósra. A kis Krisztinát ringatta, miközben beszélt. A helyzet még itt, a kígyósi kastély védelmében is felizgatta. Időnként levegő után kapkodva ecsetelte a gyulai Wenckheim-kastélyban történteket, Wenckheim József gróf és felesége Jankovich Stefánia4 helyzetét.

A grófhoz is eljutottak a gyászos hírek, Bem altábornagy erdélyi veresége, majd a világosi fegyverletétel. De mi volt ez ahhoz képest, ami a szeme előtt történt? Szeretett feleségének kínját látva még az ország dolgaira sem tudott odafigyelni. Ám Minka néni könnyei most még az ő szívét is elérték.

– Váratlanul jöttek. Mostanában minden váratlanul történik! – mesélte az elmúlt hét történéseit a grófnő. – Rüdriger5 segédtisztje érkezett, népes kísérettel, és mire felocsúdtunk, már tele volt a kastély6 a foglyul esett tiszti karral és őrzőikkel.

Minka odaadta a csecsemőt Katalinnak, mert ő maga még a mesélésbe is beleszédült.

– Látta volna szerencsétlen Damjanichot. A lába, ami még tavasszal sérült meg, borzasztóan festett. Gyakorlatilag mozgásképtelen volt – szinte belesápadt, ahogy felidézte a látottakat. – Oh, Józsefem, ha látta volna. Ahogy az oroszok elhúzatták a cigánnyal a Rákóczi-indulót és a Kossuth-nótát, miközben, istenemre mondom, jó hangulat uralkodott. A honvédtisztek és megjegyzem, mi is képtelenségnek tartottuk, hogy az oroszok kiadják őket. Menekülésre nem is gondoltak.

– De két nappal ezelőtt – folytatta a grófnő, aki ezen a nyáron éveket öregedett –, istenem, nem lehet szavakkal leírni a kétségbeesést, amit éreztünk. A magyar tiszteket fegyverletételre kényszerítették. Damjanich kérésére meghajoltak a kikerülhetetlen helyzet előtt és a kastély ablakán hajigálták be a szablyáikat a nagy szalonba. Talán ez kevésbé megalázó, mint átadni. Stefánia fájdalomtól lesújtva, a földre roskadva búcsúzott vendégeitől, Damjanich tábornok pedig meghatva köszönte meg a vendégszeretetet. Ezt követően indultak el. Legalább 200 kocsi vitte őket Aradra, segítse őket a Jóisten! – Minka a könnyeivel küzdött. – Mint egy szörnyű gyászmenet – tette még hozzá, fehér selyem zsebkendőjébe sírva az utolsó szavakat.

A gróf némán hallgatta a megrendítő elbeszélést, majd a társaságot maga mögött hagyva, visszatért feleségéhez. Borzasztó fáradt volt, és úgy érezte, meg sem engedheti magának, hogy figyelmét és erejét most bármi elterelje, legyen az akár országának sorsa, melyért annyi mindent tett az élete során.

Négy nappal később, augusztus utolsó napján, kora reggel a gróf felesége sóhajára ébredt. A hangot egy alig érzékelhető mozdulat kísérte. A grófné vékony, porcelánfehér ujjai enyhén megszorították a férfi kezét, majd ahogy a levegő lassan, alig hallható hang kíséretében elhagyta az asszony ajkait, szorítása is elernyedt.

Besötétedett, mire a gróf felébredt. Az íróasztal mögötti karosszékben aludt el, a könyvtárban. A lánya már nem volt ott, észre sem vette, mikor osont ki. Felidézni sem tudta, hogy a régi, fájdalmas emlékek álmában jöttek elő újra, vagy az emlékezésbe bóbiskolt bele. Mindenesetre alaposan elzsibbadt.

Igaza van Katalinnak – gondolta. Egyre többet időz a múltban, és ez nincs rendjén. Ám a gróf nem érzett elég erőt magában ahhoz, hogy változtasson ezen. Nem érzett magában annyi erőt, mint amennyit Katalinban látott. Ő talpra tudott állni. Gyászolt, de vitte tovább az ösztöne. Hogy lánya helyett az unokája mögött álljon, mint egy rendíthetetlen oszlop. Amint egy anya teszi. Amint egy asszony.

A lassan hulló levelek, az elvonuló madarak sem javítottak a hangulatán. Még megvárta, amíg az iskola építése megkezdődik. Elégedetten járta körbe az alapot. Örömmel töltötte el az emberek hálája, de nem a köszönet miatt. Bármikor, ha segített, a grófnak az igazi örömöt az jelentette, amikor az embereknek lehetőséget adhatott és látta a szemükben, hogy felismerik azt. Ilyenkor tudta, hogy jó úton jár.

De aztán az ősz közepén, hosszas őrlődés és gondos felkészülés után a gróf meghozta a döntést.

Október utolsó napjait, mint a derű az idősödő asszonyokat, akik virágoznak még egyet elszáradás előtt, úgy ragyogta be a nap az elsárguló határt. Enyhe szél duruzsolta körbe a kastélyt. A gróf a megszokottnál is korábban kelt. Valójában csak egy hosszú útra készült, mégis úgy érezte, utazása ennél sokkal többet jelent.

Hosszasan időzött dolgozószobájában, szinte egész délelőtt. Még egyszer átnézett mindent, amit fontosnak tartott.

Krisztina az épület előtt játszott a fűben, egy vastag pokrócon. Mellette a nagymamája hímzett, egy öblös karosszékben, kihasználva az őszi nap melegét.

A kastély konyhájában már készült az ebéd, illata kellemesen körbejárta az udvart. Róza kitett magáért: gondosan összeválogatta a gróf úr kedvenceit és ha arról volt szó, nem hiányozhatott a terítékről sem a tárkony, sem a vadhús. Nem vártak mást délre, mint Benedek atyát, aki viszont köztudomásúan nem válogatós. Ez alkatán is megmutatkozott, de nem is restellte. Szerette a hasát, Róza főztjét pedig különösen.

A gróf nem akart nagy felhajtást rendezni az elutazása körül. Így nagy ebédet, búcsúlakomát sem tervezett, sőt kifejezetten kérte annak mellőzését. Reggel még abban sem volt biztos, hogy megvárja a delet, de aztán a lánya miatt meggondolta magát. Ami pedig a fácános ragut illeti, a tárkonyos, savanykás illatok még őt is előcsalogatták vackából.

A benti félhomály után a kései napsütés szinte elvakította. Kezét a szeme fölé tartva figyelte a lányát, ahogy önfeledten játszik, mit sem érzékelve a körülötte zajló világból, apja érkezéséből, éhségről, vagy éppen a lovászról, aki éppen a gróf egyik lovával veszekedett. Ugyanis József Antal meghagyta, hogy közvetlenül ebéd után indulni készül. Addigra fogjanak be és készítsék elő a hintót.

De addig még volt egy bő óra. A gróf közelebb lépett Krisztinához, aki örömmel ejtette ki öléből az apró babaruhát, amit éppen Selymesre szeretett volna ráadni. A macska, a kötött holmitól ügyes mozdulatokkal megszabadult, majd szinte elmenekült, a kislány pedig megragadta az édesapja kezét.

– Sétáljunk egyet – mosolygott a gróf a lányára, majd vetett egy pillantást Katalinra, aki jelentőségteljesen bólintott. Nem helyeselte ugyanis, hogy a gróf nem készítette fel a lányát a távozásra, különös tekintettel arra, hogy elképzelése sem volt visszatérésének idejéről.

Talán néhány hét, talán hónapok, míg rendezi gondolatait. Legalábbis így fogalmazott, amikor tervéről beszámolt az asszonynak. Ám Katalin pontosan tudta, mit forgat a fejében a gróf. És bár a plébános nem beszélt arról, ami csak József Antal és közte hangzott el, a levegőben érezhető volt a búcsúzás ki nem mondott üzenete.

Persze Katalin reménykedett, hogy a levegőváltozás, a városi környezet, a fővárosi barátok jó hatással lesznek a férfira és talán néhány hét leforgása alatt megváltozik a hangulata. Elmúlik a melankólia. Ha elmúlhat egyáltalán. Ha valóban csak erről van szó. De Katalin tartott tőle, hogy a gróf egy hívó szót követ. Amit csak ő hall és ami átsegíti oda, ahol végre megpihenhet.

Hisz mindent elrendezett.

A gróf, miután leültette Krisztinát az ágyára, odalépett régi, kétajtós ruhásszekrényéhez és kinyitotta. Egy nagyobbacska dobozt emelt ki belőle, amit fényes selyempapír fedett, átkötve széles, lila szalaggal. Már a látványtól is izgatott lett a kislány, pedig nem is sejthette, mi van a rejtélyes dobozban. Valójában azt sem tudta, hogy ez egy ajándék, ráadásul az ő ajándéka. Mégis, talán valami megérzés, vagy a színek, vagy az édesapja titokzatos viselkedése miatt, de a szíve hevesen kalapálni kezdett. Lábacskáit felhúzta szoknyája alá, úgy kuporgott a papa illatú ágyon.

– Ez a tiéd, Krisztina! – lépett közelebb a gróf, majd leült az ágyra a lánya mellé. – Egy alkalommal megkérdeztem édesanyádat, mire vágyódik igazán, mivel lephetem meg, amikor megszületsz. Azt hittem, igazgyöngyöt, vagy valamiféle drágakövet mond majd, vagy elutazna valahová, ahol még sosem járt. De ő azt mondta, ha lánya lesz, egy babát szeretne. Olyat, amilyenről kislány korában álmodozott. Amilyet hercegkisasszonyokról, királynőkről készült festményeken látott, amilyen neki sosem lehetett. Ő egy ilyen babát szeretne, a lányának.

Ezzel a gróf odaadta a fényes tapintású, selymes csomagot a kislánynak, aki önfeledten húzta meg a szalag két végét és szinte felsikoltott, ahogy a csillogó anyag hullámozva szétbomlott. Mint valami varázslat, tárult fel a csipkés doboz. A selyempapírt félretolva Krisztina feltérdelt, tömzsi ujjait végighúzta a hófehér papírcsipkén, aminek apró szirmait pici kék gyöngyök díszítettek.

Arca egészen kipirult, ahogy édesapjára pillantott.

– Nyisd ki, kedvesem! – szólt gyengéden a gróf, majd segített a lányának leemelni a doboz tetejét.

Krisztinának még a lélegzete is elakadt. Ilyen szépet még soha nem látott. Még hogy hercegkisasszonyok babája… hisz ez a baba maga egy hercegkisasszony!

Kis kezeit még mindig a szája előtt tartva hol a babát, hol az édesapját nézte, míg végül lassan benyúlt a szikrázó szaténba ágyazott baba alá és óvatosan kiemelte. Meglepetésére, amint felállította a babát, annak szép ívű, nagy szemei egyenesen Krisztinára néztek. A kislány egy pillanatra megijedt, még a fejét is hátrarántotta, de aztán elmosolyodott és oldalra billentett tekintettel nézte a derűs viaszarcot.

– Nézd, papa, milyen szép a ruhája! – lelkendezett a kislány a baba pompás krinolinját, rajta a tündöklő selyem, csipke és színes szalagok fenséges halmát simogatva. A baba nyakában apró nyakék csillogott, lábát finom kis cipő, hajkoronáját gyöngyök ékesítették.

– Bizony gyönyörű! – helyeselt a gróf. – És tudod már, mi lesz a neve?

– Hát persze! – nézett a kislány az édesapjára. – Krisztina!

– Hát persze. Hogy is gondolhattam másként. Hisz te játszol vele, a te lelkedtől lesz igazán kedves baba, mintha csak valóságos lenne – felelte a gróf. Egy francia babakatalógusban olvasta, hogy a babát két lélek kelti életre: a babakészítőé és a gyermeké, aki majd játszik vele.

– És a mamáétól – súgta egészen halkan a kislány, de elég hangosan ahhoz, hogy a gróf meghallja. Hm. Igen, hiszen a mama gyerekkori vágya is ezekben a pillanatokban teljesült.

Az ebéd, hála a babának, vidáman telt el. Még Minka néni is megállta megjegyzések nélkül, amikor a gróf mellől az atyának egy székkel odébb kellett helyet foglalnia, hogy a „francia kisasszony” is asztalhoz ülhessen. Más alkalmakkor többször is meghallgatta a család, hogy a gyerekeknek nem illendő egy asztalhoz ülniük a szüleikkel, míg el nem érik a megfelelő kort, és ily módon részt vehetnek, de legalábbis hallhatják a felnőttek beszélgetését. De Minka néni már régen letett arról, hogy a kígyósi kastélyban is érvényesítse akaratát. Arról pedig, hogy még az ülésrendet is a gyermek, mi több, egy poupee7 kedvéért rendezzék át, már említést sem tett.

Viszont Krisztina boldog volt, noha már tudta, hogy az édesapjától hamarosan el kell búcsúznia. És az ebéd most sem tartott tovább, mint máskor. Amikor a desszertet is elvitték a cselédek, Krisztina az édesapjára nézett. Tudta, hogy közeleg a pillanat.

A gróf és az atya még elszívtak egy szivart. Beszédüket a kislány nem hallhatta. Az asztaltól figyelte őket, ölében a babával. Csendben várta, hogy az édesapja megforduljon, magához hívja, vagy odamenjen hozzá. És amikor közeledett, Krisztina leugrott a nagy, faragott székről és megragadta a Papa kezét. Így sétáltak ki a kastély elé, ahol a gróf hatlovas hintója már indulásra készen állt.

Elől ment apa és lánya, kéz a kézben. Mögöttük az atya és Katalin, valamivel hátrébb Minka állt meg és a néhányan a személyzetből.

A gróf leguggolt a lányához és gyengéden megragadta két vállát.

– Légy jó kislány és fogadj szót a Nagymamának!

– Rendben, Papa!

– Minka néninek is!

– Hát persze, Papa!

– Benedek atyának is…

– Jól van, Papa – mosolygott a kislány. – Siess haza, Papa! Nagyon várlak majd! – tette hozzá könnyes szemmel.

– Rendben. De ígérj meg nekem valamit! – nyúlt a lánya álla alá a gróf. – Ne várj rám! Játssz, tanulj, nevess sokat, de ne várj! Jövök, amint tudok. Ne vedd el magadtól az időt várakozással.

Mennyire szerette volna a gróf meggyőzni a lányát, hogy ez az egész életre igaz. Várni valamire, vagy valakire, miatta elodázni a pillanatot, elszalasztani azt, ami már ott van kéznél, amire várni sem kell már: az idő pazarlása. De olyan kicsi még! Hogyan is értené meg?

Megsimogatta a lánya arcát, majd magához szorította. Érezte, ahogy Krisztina karjai körbeölelik, könnyei megnedvesítik a nyakát. Időztek így egy ideig, aztán a kislány bontakozott ki előbb. Kézfejével megtörölte a szemét, szipogott, majd magához ölelte a babáját. A gróf adott még egy csókot lánya homlokára, majd felállt, enyhén biccentett a mögöttük állóknak, akiktől már korábban elbúcsúzott.

Beült a hintóba, jelzett a kocsisnak és elindult a késő őszi napsütésben.

Krisztina szabad kezével integetett, miközben szinte kapaszkodott a gyönyörű, francia babába. Időnként megtörölte a szemét, hogy lássa még a Papa kezét, ahogy visszaint.

Utoljára.

Mígnem fénytelen, hangtalan tűnt el a porfelhőben, amit a távolodó kocsi hagyott maga mögött a kígyósi pusztán.

Köszönet és más…

Ahogy azt írni szokták, a regény szereplőit valóságos alakok ihlették, és bár az életük valós történelmi események mentén halad, a történet az írói fantázia szüleménye, és mint ilyen, gyakran elkanyarodik a vélt valóságtól.

Kitölti az űrt ott, ahol a szereplők nem hagytak fellelhető nyomot maguk után, és ehhez bátran kelt életre nem létező alakokat, sző meg nem történt cselekményeket, miközben a létezők fekete–fehér emlékét megszínezi, legendájukat a mesélés oltárára emeli.

Szabadkígyóson, az Ybl Mikós tervezte Wenckheim–kastélyban találkoztam először gróf Wenckheim Krisztina, a kis kontesz, a leggazdagabb árva történetével. A kastélyban, (ahol a regényem végződik,) amit a grófnő és férje, Wenckheim Frigyes építtetett nem messze az ókastélytól, a tanyától.

Talán a sors keze, nem tudom, de egy író–olvasó találkozóm alkalmával léphettem be ebbe a csodálatos épületbe, aminek – én mondom – lelke van. Még soha hasonló találkozóban nem volt részem. Minden úgy történt, ahogy szokott, beszélgetés, dedikálás, kötetlenebb beszélgetés, de mindvégig borzongtam. Végig azt éreztem, van itt még valami, ami nekem szól. Ami rám vár.

Az olvasóim, akik ez alkalommal megtiszteltek a jelenlétükkel és jómagam nagy meglepetésben részesültünk a találkozót követően: a kastély idegenvezetője körbevezetett minket a káprázatos épületben. Mindenhová bekukkanthattunk, a sötétben felmentünk a toronyba, beleláthattunk a tárgyak, a helyiségek, a falak titkaiba. Megelevenedett a múlt és egy család élete. Köztük a kis árváé és persze az édesapjáé, aki annak idején már megihlette Jókai Mórt. Ugyanis róla mintázta a nábobot.

– És a koporsós jelenet valós? – hangzott el a kérdés.

– Igen.

– És a többi? A per, és… – elemeztük tovább Jókai regényét.

– Nem. Dehogy. A kis árva története ennél sokkal szebb.

Nos, igen. Míg Jókainak szüksége volt egy modellre, akivel tükröt tarthatott a kornak, a társadalmi elit azon rétegének, akit szándékában állt jó útra téríteni, addig a valóságban a különc, idős grófnak megszületett a lánya, Krisztina. Jókai ismerte a családot, a grófot, így hallott róla, talán ott is volt, amikor megérkezett a nem túl szokványos nászajándék, a fekete koporsó a kedves rokontól. Író legyen a talpán, aki e történet mellett tollforgatás nélkül el tud menni. Jókai is magával vitte, sőt, történetbe ágyazta és szinte egy időben, de egymástól ekkor már teljesen függetlenül elindult Kárpáthy Zoltánnak, a nábob regénybéli fiának és a gróf, Wenckheim József Antal, az ókígyósi földesúr lányának, Krisztinának a története.

Közel háromszáz kilométerre voltunk az otthonunktól. Késő este, sötétben indultunk haza. Egyszerűen nem tudtam megnyugodni. Folyton a kis árva járt a fejemben, képzeletben még mindig a kastélyban bolyongtam. A férjem csak hallgatta és hallgatta, hogy szövöm a cselekményt, hogy már arról beszélek, milyen lehetett Krisztina élete az ókastélyban, milyen játékokkal játszhatott, és ki lehetett a nevelője. Vajon hogy élhette meg árvaként az anyaságot? Vajon mit várhat az élettől egy kislány, aki a születésével mesés gazdagságot, grófi címet, fényűző élet reményét kapta, de elveszített mindent, ami a boldogságot kínálja?

– Írd meg! – mondta a férjem úgy, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.

Még akkor, hazafelé felhívtam Lánczi Ildikót, a kastély idegenvezetőjét, akit ekkor már vagy négy órája ismertem és a segítségét kértem abban, hogy megírhassam a „Leggazdagabb árva” történetét.

És akkor most el is jött a köszönetnyilvánítás ideje.

Gróf Wenckheim Krisztináról szóló legendák, írások, adatok megszerzésében, és így a regény megírásában nagyon sokan segítettek az itt felsorolt ismerősök és korábban ismeretlenek.

Mint fentebb írtam, Lánczi Ildikóval a Szabadkígyósi Wenckheim–kastélyban ismerkedtem meg. Hálás vagyok azért a sok történetért, bizalomért és biztatásért, amit kaptam tőle.

Idejét, energiáját és tudását nem sajnálta tőlem Harangozó Imre, újkígyósi néprajzkutató, aki nem csak számtalan anyaghoz segített hozzáférni, de egyedi látásmódjával olyan plasztikusan tárta elém a XIX. század közepét, hogy a „kígyósi” sétáimat időutazásnak éltem meg.

Ők ketten, Ildikó és Imre volt a segítségemre abban is, hogy személyes kapcsolatba léphessek a családdal. Így ismerkedtem meg négy rendkívüli emberrel, Jeanne–Marie Wenckheim Dickens grófnővel, Zichy Krisztina grófnővel, Csáky Ilona grófnővel és gróf Wenckheim Lászlóval. Az ő végtelen nyitottságuk és segítő szándékuk nélkül ez a regény nem születhetett volna meg.

Noha sok élőszóban elhangzott legendát használtam fel, számos írás, korabeli újságcikk is a rendelkezésemre állt. Elég volt egy kérő szó, és egy–két napon belül a postaládámban volt (az elektromos vagy éppen a kerítésen függőben) egy szakdolgozat, egy cikk, egy visszatekintés. Így jutottam hozzá Manhercz Mona és Harangozó Marianna szakdolgozatához, Tuska János fotóihoz, Turbucz Zoltán írásához. Óriási segítség volt Hankó József könyve (Két évszázad a Wenckheim családdal)

Köszönöm a segítségét a Fővárosi Szabó Ervin Könyvtárnak (egykori Wenckheim–palota, amit Wenckheim Krisztina és férje építtetett 1889–ben), ahol nem csak a kutatásomat segítették, hanem időzhettem Wenckheim Krisztina grófnő szalonjában, és állhattam a bálterem hatalmas tükre előtt, éppen ott, ahol egykor ő állt.

Köszönöm a kutatás segítését a Gödöllői Királyi Kastélynak, a Békés Megyei Könyvtárnak (Békéscsaba), Lukoviczki Annának és Ancsin Nórának, a Mogyoróssy János Városi Könyvtárnak (Gyula), Nagy Évának, a Magyar Nemzeti Levéltár Békés Megyei Levéltárának, dr. Erdész Ádámnak.

Illyés Zsolt újkígyósi lelkésznek, hogy járta velem Kígyós utcáit, a gerlai Jázmin Idősek Otthonában Bokros Juliannának, hogy szemet hunyt, amikor az ablakon át beosontunk a gerlai egykori Wenckheim–kastély kertjébe.

Lukács Tündének, aki az egész lavinát elindította és egy spirituális sugallatra telefonálni kezdett, miközben nekem odasúgta: „Neked ott dolgod van!”. Így keveredtem életemben először Szabadkígyósra, egyenesen a kastélyba.

És nem utolsó sorban, köszönöm a férjemnek, hogy végig bízott bennem és a regényben, támogatott, velem kutatott. Jártuk a temetőket, kriptában ücsörgött mellettem. Gazos, romos, régi kastélykertekbe segített belopózni (bár szerintem azt igazán élvezte). Fáradhatatlanul hallgatta idős emberek történeteit, ült végig levéltári kutakodásokat, keresgélt helyettem a neten. De ha kellett, belehelyezkedett szerepekbe, hogy segítsen megtalálni, hogy gondolkodhatott, hogy viselkedhetett egy szerelmes férfi százötven évvel ezelőtt.

Hasonló helyzetekben segített a kislányom is, aki amikor megtudta, hogy a főhősöm ezúttal egy kislány, nagy izgalommal kapcsolódott be a történetbe. Magam sem gondoltam eleinte, hogy bevonom, de amikor a regényben Krisztina megkapta a babáját és felolvastam neki ezt a részt, láttam rajta, hogy belefeledkezik, fut a szeme előtt a film. Azt mondta, „anya, ez a baba gyönyörű”, és amikor azt kérdeztem, szerinte hogy viselkedett Krisztina, azt felelte, hogy „aranyos és láthatóan nagyon örült”. Innentől kezdve nagy segítségemre volt a kislány megformázásában.

És köszönöm a szüleimnek… mert igen, tőlük kaptam a legtöbbet, amit ember kaphat. Az életemet, a gyerekkoromat, a szeretetüket és mindazt, ami miatt most itt lehetek.

Végezetül…

Ha ez egy film lenne, akkor most következnének a kimaradt jelenetek. De ez egy regény, amiben határt kellett szabnom, mi az, ami belekerülhet a történetbe és mi az, ami nem. Hol van az a pont, ahol elengedhetem a fantáziámat, és hol ragaszkodom a tényekhez. Sokat vívódtam. Mert ez nem egy történelemkönyv, sem nem dokumentum, vagy életrajz regény. Ez egy életregény.

Ihletője gróf Wenckheim Krisztina Mária Anna Regina, csillagkeresztes hölgy, Erzsébet királyné palotahölgye, az Erzsébet Rend I. osztályának kitüntetettje, akit XIII. Leó pápa a „pro Ecclesia et Pontifice” arany emlékéremmel és rendjellel tüntetett ki.

Életéről, családjáról, gyámjairól, patrónus tevékenységéről szóló írások listáját itt és most megosztom a kedves olvasókkal:

* Hankó József: Két évszázad a Wenckheim családdal * D.Nagy András – Varga Árpád: A Wenckheim család Békés megyében a XIX–XX. században * Várkastély kiadó: A Gyulai Almásy–kastély * Gödöllői Királyi Kastély Közhasznú Nonprofit Kft.: Titkok, bálok, utazások * Harangozó Imre: a falu közepe * Jároli József – Erdmann Gyula: Göndöcs Benedek munkássága * Emlék–album nagyméltóságú gróf Wenckheim Frigyes valóságos belső titkos tanácsos és neje Wenckheim Krisztina grófnő ő excellentiája ezüst menyegzőjére (Budapest, 1897.) * www.wenckheim.hu * Tábori György: Lakodalomnézők * Gyulafi: Emlékirat melyet méltóságos gróf Wenckheim Frigyesné született gróf Wenckheim Krisztina mint a Békés megyei Árvaház alapítója tiszteletére 1891. * Wenckheim Krisztina tevékenysége a gyermekvédelem területén * Gyulai Hírlap 1997.03.14. Hogy hívták Wenckheim Krisztina édesanyját? * Miskey J. Béla: Az ó–kígyósi pusztán * A boros–sebesi nagy napok: Vasárnapi Újság, 40. évf. 37. sz. (1893. szeptember 10.) * D’Artagnae: A Wenckheim–családról: Békés, 30. évf. 43. sz. (1898. október 23.) * Dömötör Sándor: Jókai és a kígyósi „magyar nábob” életregénye: Békési Élet, 15. évf. 2. sz. (1980) * Egy magyar grófi pár ezüstlakodalma: Vasárnapi Újság, 44. évf. 27. sz. (1897. július 4.) * Ezüst menyegző: Békés, 29. évf. 25. sz. (1897. július 20.) * Gróf Wenckheim József Antal (1780–1852): Vasárnapi Újság, 29. évf. 49. sz. (1882. december 3.) * Gróf Wenckheim Krisztina: Békés, 11. évf. 24. sz. (1892. június 12.) * Gróf Wenckheim Krisztina: Békés, 29. évf. 25. sz. (1897. július 20.) * Havassy Péter: Wenckheim Krisztina, „Gyula földi patrónája”: Gyulai Katolikus Tudósító, 1. évf. 1. sz. (1995. október 27.) * Implom József: A nőegylet elnöknői. * Jároli József: A Wenckheim család országlása * Kóhn Dávid: Első Ferenc József és Erzsébet királyné Gyulán 1857–ben. * Kóhn Dávid: „A kis kontesz”. Visszaemlékezés Wenckheim Krisztina grófnőre * Harangozó Marianna: Ókígyós és Újkígyós történetének összefonódása a Wenckheim család történetével (szakdolgozat) * Dubniczky Zsolt: A pesti mágnásnegyed kialakulása (disszertáció) * Manhercz Orsolya: Magas rangú hivatalos utazások Magyarországon a Bach korszakban. Ferenc József magyarországi látogatásai 1849 és 1859 között (disszertáció) * Turbucz Zoltán: Köszöntjük városunkban a magyarok visszatérő királynéját! Körösladány, 2009

Jegyzetek

1Nyugodjék békében! (latin).

2Laborfalvi Róza (1817–1886) színésznő, Jókai Mór felesége.

31849. április 14-én a debreceni országgyűlésen Kossuth előterjesztette a Magyarország függetlenségének kimondásáról és a Habsburg-Lotaringiai-ház trónfosztásáról szóló határozat tervezetét.

4Wenkcheim Józsefné, Jankovich Stefánia, a gyulai Wenckheim-kastély úrnője.

5Görgei Artúr a Rüdriger gyalogsági tábornok vezette orosz csapatoknak adta meg magát Világosnál, 1849. augusztus 13-án.

6Amikor az oroszok bevonultak Békés vármegyébe, a főhadiszállás a gyulai Wenckheim–kastélyban került elhelyezésre.

7Baba (francia).

Tartalom

Prológus

Egy

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

Kettő

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

Három

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

Epilógus

Köszönet és más…

Végezetül…

Jegyzetek

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Italianno – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0