Fejtörők a krimi királynőjétől

részlet

Translation entitled „Őszi borzongás”
© 2023, Agatha Christie Limited
All rights reserved.

Agatha Christie: Autumn Chills – Tales of Intrigue from the Queen of Crime
© 2023, Agatha Christie Limited
All rights reserved.

GATHA CHRISTIE, POIROT, MARPLE, TOMMY AND TUPPENCE and the Agatha Christie Signature
are registered trademarks of Agatha Christie Limited
in the UK and elsewhere.

www.agathachristie.com

Fordította Borbás Mária, Etédi Péter, Gy. Horváth László, Kada Júlia, Kállai Tibor, Katona Tamás, Sipos Katalin

Borítóterv © 2023 HarperCollinsPublishers Ltd.
A borítót az eredeti alapján Váraljai Viktória készítette.

ISBN 978 963 620 175 3

www.helikon.hu

Hungarian translation © 2023 Borbás Mária jogutódai,
Etédi Péter, Gy. Horváth László, Kada Júlia, Kállai Tibor,
Katona Tamás jogutódai, Sipos Katalin
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
Szerkesztő Katona Ágnes
A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Az erdő mélyén Részlet az Életemből

Anyámnak ekkor támadt az az ötlete, hogy valami iskolaszerűségbe mégiscsak járnom kellene. Torquay-ban egy bizonyos Miss Guyer működtetett egy leányiskolát, és anyám elintézte, hogy egy héten kétszer elmenjek oda tanulni számtant, nyelvtant és fogalmazást. A számtant továbbra is nagyon élveztem, és belekóstoltam az algebrába is, de a nyelvtant egyszerűen nem értettem: fel nem foghattam például, hogy bizonyos szavakat miért neveznek „elöljárószavaknak”, és hogy az igéknek mi közük van a „valamit csinálni”-hoz. Viszont boldogan vetettem bele magam a fogalmazásba, bár a sikerélmények rendre elmaradtak, ugyanis mindig az volt a baj, hogy túlságosan elkalandozott a fantáziám. A kritika állandóan az volt: nem tartom magam a tárgyhoz. „Az ősz” című fogalmazásom például nagyon jól kezdődött azzal, hogy a földet vastagon borították a lehullott, barna és aranysárga falevelek, de aztán, ki tudja, miért, bekerült a képbe egy kismalac, aki nyilván makkot keresett az erdőben, így megfeledkeztem az őszről, és a fogalmazás átcsapott a Kurtafarkú Malac féktelen kalandjainak, majd a hetedhét országra szóló Bikkmakk Partinak a részletes leírásába. […]

Ekkoriban sok verset költöttem: hirtelen izgalom tört rám, és máris rohantam papírra vetni érzéseimet és a fejemben kavargó gondolatokat. De nem voltak különösebb terveim vagy ambícióim, és tökéletesen boldog voltam a The Poetry Review díjaival. Nemrég a kezembe került egy régi versem, és az a véleményem, nem is rossz; legalábbis van benne valami abból, amit ki akartam fejezni. Ezért másolom ide.

Az erdő mélyén

Kopár barna ágak a kék égen

(És Csönd az erdő mélyén),

Halott levelek a lábam alatt,

Égbe nyúló, százéves törzsek

(És Csönd az erdő mélyén).

Rohant el az ifjú-bolond tavasz,

Szerelemmel lángolt a forró nyár,

Szívünkbe fájdalmat oltott az ősz,

S elhullott levél, virág és lobogás

S a Szépség – a puszta Szépség az erdőben!

Kopár barna ágak a holdpofán

(S Valami rezzen a fák közt),

Életre zizzenő holt levelek,

Integető ágak a vak fényben

(S Valami járkál a fák közt).

Élnek, kavarognak a levelek!

Járják a Halál ördögi táncát!

Sikoltva ránganak a rémült fák!

Dideregve zokog egy kóbor szellő…

És a csupasz Félelem kiszökik az erdőből!

(Kállai Tibor)

Gyilkosság a csendes házban

– Garast az ünnepre, uram – vigyorgott behízelgően a szurtos ábrázatú kisfiú.

– Szó sem lehet róla! – közölte Japp főfelügyelő. – És ide figyelj, te kölyök… – kezdett rövid kis erkölcsi prédikációba.

A rémült kölyök lóhalálában vonult vissza. – A fenébe, egy kiöltözött zsaru! – közölte ifjú barátaival tömören.

A csapat kereket oldott, s közben a versikét kántálta:

Jegyezd fel, jegyezd fel,

Ötödike, november,

Lőpor, ármány, hitszegés,

Nincs miért helyeselni,

Hát ne mondja senki,

Hogy ily gaztettet feledni kész.

– Très bien, Japp – mosolyodott el a főfelügyelő társa, egy alacsony, idősebb, tojásfejű úriember hatalmas, katonás bajusszal. – Szép prédikáció volt. Gratulálok.

– A lőporos összeesküvés évfordulója csak arcátlan ürügy a koldulásra, semmi más! – méltatlankodott Japp.

– Érdekes, hogy így fennmaradt – töprengett Hercule Poirot. – A petárdák még mindig pufognak, holott az, akinek az emlékezetére meggyújtják őket, tettével együtt már rég feledésbe merült.

– Higgye el, a legtöbb ilyen kölyöknek fogalma sincs, ki volt Guy Fawkes valójában – bólintott a Scotland Yard embere.

– És nemsokára teljes lesz a zűrzavar a fejükben, semmi kétség. Tulajdonképpen tiszteletből vagy gyűlöletből gyújtanak annyi feu d’artifice-t november ötödikén? Bűnnek vagy nemes cselekedetnek számít felrobbantani az angol parlamentet?

– Nem kétséges, hogy sokan az utóbbira szavaznának – nevette el magát Japp.

A két férfi letért a főútvonalról a csöndesebb, szűk utcákba. Együtt vacsoráztak, s most Hercule Poirot lakása felé tartottak.

Séta közben néha még mindig megütötte fülüket a petárdák hangja. Időnként aranyló zápor világította be az eget.

– Gyilkosságra való éjszaka – tört ki Jappból a szakember. – Egy ilyen éjszakán például senki nem hallana meg egy pisztolylövést.

– Mindig különösnek találtam, hogy ezt nem használják ki jobban a bűnözők – jegyezte meg Hercule Poirot.

– Tudja, Poirot, néha már szinte örülnék, ha maga elkövetne egy gyilkosságot.

– Na de kedves barátom!

– Komolyan, szeretném látni, hogyan fog hozzá.

– Drága Jappem, ha én gyilkosságot követnék el, magának a legcsekélyebb esélye sem volna rá, hogy lássa… hogyan fogok hozzá! Valószínűleg azt sem tudná meg, hogy egyáltalán gyilkosság történt.

Japp vidáman, szeretetteljesen elnevette magát. – Beképzelt kis ördög maga, tudja? – jegyezte meg elnézően.

Másnap délelőtt fél tizenkettőkor megszólalt Hercule Poirot telefonja.

– ’Alló? ’Alló?

– Maga az, Poirot?

– Oui, c’est moi.

– Itt Japp. Tegnap este hazafelé útba ejtettük a Bardsley Gardens közt, emlékszik?

– Igen.

– És arról beszélgettünk, milyen egyszerű volna lelőni valakit, mikor mindenfelé durrog az a rengeteg rakéta meg petárda?

– Hogyne.

– Nos, történt egy öngyilkosság abban az utcában, a tizennégyes számú házban. A halott egy fiatal özvegyasszony, bizonyos Mrs. Allen. Épp oda indulok. Nincs kedve velem jönni?

– Bocsásson meg, drága barátom, de az öngyilkossági ügyeket olyan fontos személyiségekre szokták bízni, mint ön?

– De gyorsan vág az esze! Nem szokták. Az igazat megvallva mintha az orvosunknak az lenne a véleménye, hogy nem tiszta ügy. Nos, jön? Valami azt súgja nekem, hogy nem ártana.

– Természetesen megyek. Azt mondta, tizennégy?

– Igen.

Szinte egy időben ért a Bardsley Gardens köz 14. elé Poirot és az autó, melyben Japp ült még három férfival.

A ház addigra már szemmel láthatólag az érdeklődés középpontjába került. Nagy csoport verődött össze, sofőrök a feleségükkel, kifutófiúk, csavargók, jól öltözött járókelők és megszámlálhatatlan gyerek. Mindannyian tátott szájjal bámulták az épületet.

A lépcsőn egyenruhás rendőr állt, s minden tőle telhetőt elkövetett, hogy távol tartsa a kíváncsiskodókat. Tettre kész fiatalemberek kattogtatták a fényképezőgépüket, és amikor Japp kiszállt a kocsiból, odarohantak hozzá.

– Egyelőre nincs mit mondanom – hárította el őket a főfelügyelő. – Hát megjött – biccentett oda Poirot-nak. – Gyerünk be.

Besiettek a házba, az ajtó becsukódott mögöttük, s ők ott álltak egymáshoz préselődve egy létraszerű lépcső aljában.

A lépcső tetején megjelent egy férfi. – Ide, uram! – szólt le, amikor felismerte Jappet.

Japp és Poirot felment.

A férfi odafönt kinyitott baloldalt egy ajtót. Kis hálószobában találták magukat.

– Gondolom, uram, az a leghelyesebb, ha röviden elmondom, mi történt.

– Úgy van, Jameson – bólintott Japp. – Halljuk!

– A halott bizonyos Mrs. Allen, uram – kezdte a történetet Jameson körzeti felügyelő. – Egy barátnőjével lakott itt, bizonyos Miss Plenderleithszel. Miss Plenderleith nem tartózkodott a házban. Vidékre utazott, csak ma délelőtt tért vissza, és csodálkozott, hogy senkit sem talál itthon. A bejárónő rendszerint kilencre jön. Miss Plenderleith először feljött a szobájába (vagyis ebbe a szobába), azután átment a barátnője szobájába ott szemben. Az ajtó zárva volt. Hiába rángatta a kilincset, hiába kopogott és kiabált, nem kapott választ. Végül nagyon megijedt, és felhívta a rendőrséget. Tíz óra negyvenöt perckor. Azonnal kijöttünk, és fölfeszítettük az ajtót. Mrs. Allen a földön hevert, átlőtt fejjel. Kezében egy Webley .25-ös automata pisztolyt találtunk… minden öngyilkosságra utal.

– Miss Plenderleith most hol van?

– Odalent a nappaliban, uram. Rendkívül higgadt, józan ifjú hölgy. Helyén van az esze.

– Mindjárt beszélek vele. De előbb Brettet szeretném látni.

Kiment a folyosóra Poirot-val, s belépett a szemközti szobába.

– Jó napot, Japp, örülök, hogy megjött – pillantott fel egy magas, idősebb férfi. – Elég furcsa ügy.

Japp közelebb lépett hozzá. Hercule Poirot fürkésző tekintettel nézett körül a szobában.

Jóval nagyobb helyiség volt, mint a másik. Az egyszerű hálószoba volt, ezt a zárt erkélyes hálószobát viszont úgy rendezték be, mint egy nappalit. A falak ezüstszínűek, a mennyezet smaragdzöld. Az ablakon modern mintás, ezüst-zöld függöny. A smaragdzöld selyemtakaróval borított heverőn sok arany- és ezüstszínű párna. Magas antik diófa szekreter és fiókos szekrény, csillogó krómozású modern székek. Az alacsony üvegasztalon öblös hamutartó, tele cigarettacsikkel.

Hercule Poirot beleszimatolt a levegőbe. Aztán odalépett Japp mellé, aki a holttestet nézte.

Huszonhét év körüli fiatal nő teste hevert a földön, mintha az egyik krómszékről esett volna le. A haja szőke, az arca finom vonású, szinte festetlen. Csinos, sóvár, talán kissé butácska arc. A fej bal oldalán alvadt vércsomó. A jobb kéz ujjai apró pisztoly köré fonódtak. A nő egyszerű, magas nyakú, sötétzöld ruhát viselt.

– Mi a baj, Brett? – nézte Japp az élettelen testet.

– A helyzete stimmel – mondta az orvos. – Ha fejbe lőtte magát, pontosan így kellett a padlóra csúsznia a székből. Az ajtót belülről bezárták, és az ablakot belülről rögzítették.

– Ez stimmel, azt mondja. Akkor mi a baj?

– Nézze meg a pisztolyt! Nem nyúltam hozzá, várom az ujjlenyomatosokat. De azért jól látni, mire gondolok.

Poirot meg Japp letérdelt, és alaposan szemügyre vették a pisztolyt.

– Látom – állt föl Japp. – A kéz hajlása. Úgy látszik, mintha fogná, de valójában nem fogja. Van még valami?

– Van bizony. A jobb kezében tartja a pisztolyt. És most nézze meg a sebet. A pisztolyt közvetlenül a bal fül fölött tartották a fejhez… érti, a bal fül fölött!

– Aha – bólintott Japp. – Ez a jelek szerint eldönti a kérdést. Nem tarthatta a pisztolyt és süthette el ebből a helyzetből a jobb kezével.

– Szerintem merő képtelenség. Átnyúlhat ugyan, de kétlem, hogy el is tudná sütni a fegyvert.

– Ez tehát egyértelmű. Valaki más lőtte le, és megpróbálta öngyilkosságnak feltüntetni. De mi van a bezárt ajtóval meg ablakkal?

– Az ablakot becsukták és bereteszelték – válaszolt a kérdésre Jameson felügyelő –, az ajtónak viszont, bár zárva volt, nem találtuk meg a kulcsát.

– Hát igen, ez súlyos baklövés – bólintott Japp. – Akárki volt a tettes, távozóban bezárta az ajtót, és remélte, hogy senki sem fogja hiányolni a kulcsot.

– C’est bête, ça! – dünnyögte Poirot.

– Ugyan már, Poirot. Még hogy butaság?! Ne mérjen mindenkit a saját ragyogó intellektusához, öregem! Az igazat megvallva az ilyesféle apró részletek könnyen elkerülik az ember figyelmét. Az ajtó zárva van. Be kell törni. Ott hever egy nő holtan… kezében pisztollyal… semmi kétség, öngyilkosság… mielőtt elkövette, magára zárta az ajtót. Nem kutatnak a kulcs után. Tulajdonképpen nagy szerencse, hogy Miss Plenderleith azonnal a rendőrséghez fordult. Megkérhetett volna egy-két sofőrt az utcából, hogy törjék fel az ajtót… és akkor a kulcsügy szóba sem kerül.

– Hát, alighanem így van – bólintott Hercule Poirot. – A legtöbben így jártak volna el. Az emberek általában csak a legvégső esetben fordulnak a rendőrséghez, igaz? – Még akkor sem vette le a szemét a holttestről.

– Magának szemet szúrt valami? – kérdezte Japp hanyagul, de a tekintete csupa figyelem volt.

Hercule Poirot megrázta a fejét. – Csak az óráját néztem – hajolt előre, s ujja hegyével megérintette a kecses, ékkövekkel díszített karórát, amelyet fekete moarépánt rögzített a pisztolyt tartó kéz csuklójához.

– Csinos kis jószág. Szép pénzbe kerülhetett – állapította meg Japp. – Gondolja, hogy van itt valami? – nézett fürkészően Poirot-ra.

– Nos… nem lehetetlen.

Poirot odasétált a lehajtható lapú szekreterhez, melynek elegáns tárgyait úgy válogatták össze, hogy illeszkedjenek a szoba színeihez. Középen tömör ezüst tintatartó, előtte csinos zöld lakkmappa, tőle balra smaragdzöld üveg tolltartó, azon ezüst tollszár, egy rúd zöld pecsétviasz, egy ceruza és két bélyeg. A mappától jobbra asztali naptár, amely a hét napját, a dátumot és a hónapot mutatta. Volt még egy kis üvegedény söréttel töltve, benne élénkzöld lúdtoll. Poirot kivette, és megnézte a tollat, de az még sose látott tintát. Nyilvánvalóan csak dísz volt. Írásra a tintafoltos hegyű ezüst tollszárat használták. Poirot a naptárra nézett.

– November ötödike, kedd – mondta Japp. – Igen, az volt tegnap. – Bretthez fordult. – Mikor állt be a halál?

– Tegnap este tizenegy harmincháromkor – vágta rá Brett. Mikor meglátta Japp elképedt ábrázatát, elvigyorodott. – Elnézést, öregem. Csak megjátszottam a detektívregények menő orvosát! Nem tudtam megállni. Az igazat megvallva, mindössze annyit tudok, hogy tizenegy körül történt… esetleg egy órával, de nem többel előbb vagy később.

– Azt hittem, megállt a karórája… vagy ilyesmi.

– Megállt, csakhogy negyed ötkor.

– Az pedig lehetetlen, hogy negyed ötkor ölték meg, ugye?

– Szóba sem jöhet.

Poirot felhajtotta a mappa fedelét, megnézte az itatóst.

– Jó ötlet – bólintott Japp. – De nincs szerencsénk.

A mappában makulátlan fehér itatóspapír. Poirot megnézte a többi lapot is, de hiába. A papírkosárhoz hajolt. Két-három összetépett levél és szórólap. Épp csak kettétépték őket, könnyű volt összerakni. Pénzkérő levél valami veteránsegélyező társaságtól, meghívó egy november harmadikai koktélpartira, bejelentkezés a szabóhoz. A szórólapok közül az egyik egy szőrmekiárusítást reklámozott, a másik áruházi katalógus volt.

– Itt semmi nincs – állapította meg Japp.

– Különös… – jegyezte meg Poirot.

– Arra gondol, hogy az öngyilkosok rendszerint hagynak búcsúlevelet?

– Pontosan.

– Ez is azt bizonyítja, hogy nem öngyilkosság volt – lépett el Japp az asztaltól. – Most behívom az embereimet, hadd lássanak munkához. Mi pedig menjünk, beszélgessünk el ezzel a Miss Plenderleithszel. Jön, Poirot?

Poirot mintha nehezen tudott volna megválni az íróasztaltól és tartozékaitól.

Az ajtóból még egyszer visszanézett a lendületes vonalú, smaragdzöld lúdtollra.

A keskeny lépcső aljából nyílt a tágas nappali, amely eredetileg istálló volt. Az érdes vakolattal bevont falú, réz- és fametszetekkel díszített szobában ketten ültek.

A tűz melletti karosszékből fekete hajú, huszonhét-huszonnyolc éves nő nyújtotta kezét a lángok felé.

– …és ahogy mondtam, kisasszony – magyarázta neki levegő után kapkodva egy testes, idősebb nő, ölében fonott szatyorral, mikor a két férfi belépett –, annyira megijedtem, kis híján összeestem azon a szent helyen. És ha elgondolom, hogy éppen ma reggel…

– Egyelőre elég lesz, Mrs. Pierce – vágott a szavába a másik. – Ezek az urak itt, azt hiszem, rendőrtisztek.

– Miss Plenderleith? – lépett hozzá Japp.

– Az vagyok – bólintott a lány. – Ez pedig Mrs. Pierce, a bejárónő.

– Épp mondom Miss Plenderleithnek – kezdte rá megint Mrs. Pierce, akit nem lehetett elhallgattatni –, ha elgondolom, hogy épp ma reggel kellett a nővérem, Louisa Maudjára rájönni a rohamnak, aztán más nem volt kéznél, és hát mégiscsak közeli rokon, és gondoltam, Mrs. Allen nem fog haragudni érte, bár én nem szeretek csalódást okozni a naccságáknak…

– Hát persze, Mrs. Pierce – vágott közbe ügyesen Japp. – Talán volna szíves kifáradni Jameson felügyelővel a konyhába, és rövid tanúvallomást tenni.

Alighogy megszabadultak a bőbeszédű Mrs. Pierce-től, aki távozóban már Jamesont tartotta szóval, a főfelügyelő ismét a lányhoz fordult. – Japp főfelügyelő vagyok. Miss Plenderleith, szeretném hallani, mit tud az ügyről.

– Természetesen. Hol kezdjem? – kérdezte a lány lenyűgöző önuralommal. Szomorúságról vagy döbbenetről legfeljebb modorának már-már természetellenes merevsége árulkodott.

– Mikor érkezett haza ma délelőtt?

– Azt hiszem, közvetlenül fél tizenegy előtt. Mrs. Pierce, a vén hazug, nem volt itt…

– Gyakran előfordul ilyesmi?

– Úgy hetenként kétszer tizenkettőre ér ide… vagy akkor sem – vont vállat Jane Plenderleith. – Kilencre kellene jönnie, de mint mondtam, hetenként kétszer vagy őt „fogja el a rosszullét”, vagy valamelyik rokona betegszik meg. Ezek a bejárónők mind ilyenek… nem lehet rájuk számítani. Akad nála rosszabb is.

– Régóta dolgozik önöknél?

– Alig több mint egy hónapja. Az előző bejárónőnk lopott.

– Kérem, folytassa, Miss Plenderleith.

– Kifizettem a taxit, behoztam a bőröndömet, kerestem Mrs. Pierce-et, nem láttam sehol. Fölmentem a szobámba, kicsit rendbe hoztam magam, aztán átmentem Barbarához… Mrs. Allenhez, és zárva találtam az ajtót. Ráztam a kilincset és kopogtam, de nem válaszolt. Akkor lejöttem, és telefonáltam a rendőrségre.

– Pardon! – vetette közbe Poirot gyorsan. – Eszébe sem jutott, hogy megpróbálja betörni az ajtót… mondjuk az utcában lakó sofőrök segítségével?

– Nem, azt hiszem, eszembe sem jutott. – A lány hűvös, szürkészöld szeme gyors pillantással mérte fel Poirot-t. – Gondoltam, ha valami baj van, a rendőrséghez kell fordulni.

– Tehát úgy vélte… pardon, mademoiselle… hogy van valami baj.

– Természetesen.

– Mert nem kapott választ, amikor kopogott? Hiszen a barátnője bevehetett valami altatót vagy ilyesmit…

– Sose szedett altatót – válaszolta élesen a lány.

– Vagy például elmehetett, és távozáskor bezárhatta az ajtót.

– Miért zárta volna be? Különben is, hagyott volna nekem pár sort.

– És nem hagyott? Egészen biztos benne?

– Persze hogy biztos vagyok. Azt azonnal megláttam volna. – A hangja egyre élesebb lett.

– Nem próbált meg benézni a kulcslyukon, Miss Plenderleith? – kérdezte Japp.

– Nem – gondolkozott el Jane Plenderleith. – Eszembe sem jutott. De úgyse láttam volna semmit, nem igaz? Hisz benne volt a kulcs – nézett Jappre kérdően, ártatlan, tágra nyílt szemmel.

Poirot hirtelen elmosolyodott a bajusza alatt.

– Ön természetesen igen helyesen cselekedett, Miss Plenderleith – mondta Japp. – Gondolom, nem volt oka feltételezni, hogy a barátnője öngyilkosságra készül.

– Ugyan, dehogy.

– Nem látszott nyugtalannak… esetleg lehangoltnak?

Csönd támadt… érzékelhető csönd. – Nem – válaszolta végül a lány.

– Ön tudott róla, hogy pisztolya van?

– Igen – bólintott Jane Plenderleith. – Indiából hozta. Egy fiókban tartotta a szobájában.

– Aha. Volt fegyverviselési engedélye?

– Azt hiszem, volt. De nem vagyok biztos benne.

– Most pedig, Miss Plenderleith, legyen szíves elmondani Mrs. Allenről mindent, amit csak tud. Mióta ismeri, hol élnek a rokonai… szóval mindent.

Jane Plenderleith bólintott. – Körülbelül öt éve ismerem Barbarát. Egyik külföldi utamon találkoztam vele… hogy pontos legyek, Egyiptomban. Hazafelé tartott Indiából. Én egy ideig Athénban voltam a brit iskolában, és hazautazásom előtt pár hetet Egyiptomban töltöttem. Együtt voltunk egy nílusi hajókiránduláson. Összebarátkoztunk, megkedveltük egymást. Én akkoriban éppen kerestem valakit, akivel együtt bérelhetnék lakást vagy egy kis házat. Barbarának nem volt a világon senkije. Gondoltuk, jól kijövünk majd egymással.

– És jól kijöttek? – kérdezte Poirot.

– Nagyon. Mindegyikünknek megvolt a baráti köre. Barbara többet járt társaságba, az én barátaim inkább művészfélék. Talán jobb is volt így.

Poirot bólintott.

– Mit tud Mrs. Allen családjáról – folytatta Japp – és a korábbi életéről, mielőtt önök találkoztak volna?

– Tulajdonképpen nem sokat – vont vállat Jane Plenderleith. – A lányneve, azt hiszem, Armitage volt.

– A férje?

– Az a gyanúm, nem nagyon dicsekedhetett vele. Azt hiszem, ivott, úgy vélem, meghalt egy-két évvel azután, hogy összeházasodtak. Egy kislányuk született, aki hároméves korában meghalt. Barbara nem sokat beszélt a férjéről. Tizenhét éves lehetett, mikor hozzáment Indiában. Aztán Borneóra kerültek, vagy valami más isten háta mögötti helyre, ahová a naplopókat küldik… de szemmel láthatólag nem szeretett erről beszélni, úgyhogy sose hoztam szóba.

– Tudomása szerint voltak Mrs. Allennek anyagi problémái?

– Nem. Biztos, hogy nem voltak.

– Semmiféle adósság… vagy ilyesmi?

– Ugyan, dehogy! Biztos, hogy nem ilyen természetű bajban volt.

– Még valamit meg kell kérdeznem… remélem, nem veszi rossz néven, Miss Plenderleith. Volt Mrs. Allennek egészen közeli barátja vagy barátai?

– Nos, jegyben járt valakivel, ha ez válasz az ön kérdésére – közölte Jane Plenderleith hűvösen.

– Hogy hívják az illetőt?

– Charles Laverton-West. Valami hampshire-i helység parlamenti képviselője.

– Mrs. Allen régóta ismerte?

– Valamivel több mint egy éve.

– És mikor jegyezték el egymást?

– Két… nem… majdnem három hónapja.

– Az ön tudomása szerint nem vesztek össze valamin?

– Nem – rázta a fejét Miss Plenderleith. – Csodálkoztam volna, ha ilyesmi előfordul. Barbara nem volt veszekedős fajta.

– Mikor látta utoljára Mrs. Allent?

– Pénteken, mielőtt elutaztam hétvégére.

– Mrs. Allen a városban maradt?

– Igen. Ha jól tudom, vasárnap el akartak menni valahová a vőlegényével.

– Ön hol töltötte a hétvégét?

– Essexben, a laidellsi Laidells Hallban.

– Ki volt a vendéglátója?

– Mr. és Mrs. Bentinck.

– Csak ma reggel vált el tőlük?

– Igen.

– Nyilván nagyon korán elindult.

– Mr. Bentinck fölhozott kocsival. Mindig korán indul, mert tízre a Cityben kell lennie.

– Értem – bólintott Japp, mint aki előtt minden világos. Miss Plenderleith válaszai határozottak és meggyőzőek voltak.

– Önnek mi a véleménye Mr. Laverton-Westről? – kérdezte most Poirot.

– Fontos ez? – vont vállat a lány.

– Talán nem, de azért szeretném hallani.

– Nem nagyon gondolkodtam felőle. Fiatal… legfeljebb harmincegy-harminckét éves… ambiciózus… jó szónok… sokra akarja vinni.

– Ez mind mellette szól. És mi szól ellene?

– Nos… – Miss Plenderleith egy-két percig gondolkodott. – Véleményem szerint elég mindennapi ember… nincsenek eredeti gondolatai… és kissé nagyképű.

– Ezek nem valami súlyos hibák, mademoiselle – mosolygott Poirot.

– Ön szerint nem? – kérdezte kissé gúnyosan a lány.

– Az ön szemében talán igen. – Poirot figyelte a lányt, és észrevette, hogy zavarba jön. Kihasználta az előnyét. – Mrs. Allen azonban… bizonyára észre sem vette őket.

– Tökéletesen igaza van. Barbara csodálatosnak találta a vőlegényét… épp olyan sokra tartotta, mint ő saját magát.

– Ön nagyon szerette a barátnőjét, ugye? – kérdezte Poirot szelíden.

Látta, hogy a lány keze ökölbe szorul a térdén, s az állkapcsa megfeszül. – Igen – felelte mégis érzelem nélkül, tárgyilagosan.

– Még valamit, Miss Plenderleith – szólalt meg Japp. – Önök ketten nem vesztek össze? Nem volt valami nézeteltérés önök közt?

– A világon semmi.

– Az eljegyzés miatt sem?

– Ugyan, dehogy. Örültem, hogy Barbarát olyan boldognak látom.

Pillanatnyi csönd támadt.

– Az ön tudomása szerint voltak Mrs. Allennek ellenségei? – kérdezte aztán Japp.

Ezúttal érzékelhető volt a csönd, mielőtt Jane Plenderleith válaszolt volna. – Nem egészen világos előttem, mit ért ön ellenségen – mondta végül kissé megváltozott hangon.

– Például van valaki, aki hasznot húzhat a halálából?

– Ugyan, dehogy, ez nevetséges ötlet. Különben sem volt valami nagy jövedelme.

– És azt ki örökli?

Jane Plenderleith mintha kissé meglepődött volna. – Tudja, fogalmam sincs. Nem csodálkoznék, ha én örökölném. Mármint ha egyáltalán készített végrendeletet.

– Másfajta ellensége sem volt? – tért gyorsan más témára Japp. – Senki, aki valamilyen okból gyűlölte?

– Nem hiszem, hogy bárki is gyűlölte volna. Olyan szelíd volt, igyekezett mindenkinek a kedvében járni. Igazán kedves, szeretetre méltó teremtés volt. – A kemény, tárgyilagos hang most először csuklott el kissé. Poirot nyájasan bólintott.

– Tehát összegezve – mondta Japp –, Mrs. Allen az utóbbi időben jókedvű volt, nem küszködött anyagi problémákkal, jegyben járt valakivel, és ez boldoggá tette. A világon semmi oka nem volt az öngyilkosságra. Ez a helyzet, ugye?

Pillanatnyi csönd támadt. – Igen – mondta végül Jane.

– Bocsásson meg, beszélnem kell Jameson felügyelővel – állt föl Japp. Kiment.

Hercule Poirot tête à tête maradt Jane Plenderleithszel.

Pár percig mindketten hallgattak.

Jane Plenderleith gyors, fürkésző pillantást vetett a kis emberre, de aztán csak nézett maga elé szótlanul. Ám nem feledkezett meg Poirot jelenlétéről; nagyon ideges volt. Bár mozdulatlanul ült, megfeszült minden izma. Mikor Poirot végre megtörte a csendet, a lány mintha már a hangjától is megkönnyebbült volna.

– Mikor gyújtotta meg a tüzet, mademoiselle? – kérdezte Poirot barátságos, semmitmondó hangon.

– A tüzet? – kérdezte a lány révetegen, szórakozottan. – Ja, ma délelőtt, amint megérkeztem.

– Mielőtt fölment az emeletre, vagy utána?

– Előtte.

– Értem. Hát persze… És már megrakták… vagy önnek kellett megraknia?

– Már megrakták. Csak meg kellett gyújtanom. – Kis türelmetlenség volt a hangjában. Szemmel láthatólag arra gyanakodott, hogy Poirot csak társalog vele. Talán így is volt.

– De a barátnőjénél… – folytatta a kis ember csöndes, csevegő hangon – láttam, az ő szobájában csak gázkályha van.

– Ez az egyetlen szénnel fűthető kandallónk – válaszolta Jane Plenderleith gépiesen –, a többi mind gázkandalló.

– És gázzal főznek is?

– Azt hiszem, ma már mindenki azzal főz.

– Ez igaz. Sokkal kevésbé munkaigényes.

A rövid beszélgetés elhalt. Jane Plenderleith cipője türelmetlenül dobolt a padlón.

– Ezt az embert – szólalt meg aztán hirtelen –, ezt a Japp főfelügyelőt… ügyesnek tartják?

– Nagyon alapos. Igen, nagyra becsülik. Keményen és lelkiismeretesen dolgozik, szinte semmi sem kerüli el a figyelmét.

– Nem is tudom… – mormolta a lány.

Poirot figyelte. Szeme zölden világított a tűz fényében. – Nagyon megrendítette önt a barátnője halála? – kérdezte csöndesen.

– Borzasztóan – mondta a lány nyers őszinteséggel.

– Egyáltalán nem számított rá, ugye?

– Persze hogy nem.

– Meglehet, először az volt az érzése, hogy ez lehetetlen… ez nem történhetett meg?

Csöndes, együtt érző hangja mintha megtörte volna Jane Plenderleith ellenállását. – Pontosan erről van szó – válaszolta indulatosan, őszintén, merevség nélkül. – Még ha Barbara végzett volna magával, akkor sem tudom elképzelni, hogy így ölje meg magát.

– De hát volt pisztolya!

– Igen, de az csak úgy… megmaradt! – legyintett Jane Plenderleith türelmetlenül. – Valamikor isten háta mögötti helyeken élt. Hozzászokott, azért tartotta meg… más oka nem volt rá. Ez biztos.

– Miért olyan biztos benne?

– Emlékszem, miket mondott.

– Miket? – biztatta Poirot szelíden, nyájasan.

– Nos, egyszer például az öngyilkosságról beszélgettünk. Az lenne a legegyszerűbb, mondta, ha az ember kinyitná a gázt, eltömne minden rést, aztán csak lefeküdne. Szerintem ez képtelenség, mondtam… hogy az ember csak feküdjön és várjon. Akkor már inkább golyót röpítenék magamba. Erre sose lenne képes, válaszolta. Annyira félne, hogy nem sikerül, és különben is, az a nagy dörrenés!

– Értem – mondta Poirot. – Igaza van, nagyon különös… Mert, mint az imént említette, volt a szobájában gázkályha.

– Úgy van… – nézett rá Jane Plenderleith kissé meghökkenve. – Nem is értem… egyáltalán nem értem, miért nem azt választotta.

– Valóban nagyon… különösnek látszik – csóválta a fejét Poirot –, valahogy természetellenesnek.

– Az egész ügy természetellenes. Még most sem tudom elhinni, hogy végzett magával. Csak öngyilkosság lehetett, ugye?

– Hát, van még egy lehetőség.

– Micsoda?

– Lehetett gyilkosság is – nézett Poirot a lány szemébe.

– Jaj, nem! – hőkölt hátra Jane Plenderleith. – Az isten szerelmére! Micsoda szörnyű gondolat!

– Talán szörnyű, de úgy találja, lehetetlen?

– Hiszen az ajtót belülről zárták be. És az ablakot is.

– Az ajtót bezárták… ez igaz. De azt nem lehet tudni, hogy belülről vagy kívülről. Tudja, a kulcs nincs meg.

– De hát… ha nincs meg… – pár percig hallgatott. – Akkor csak kívülről zárhatták be. Különben ott volna valahol a szobában.

– Lehet, hogy ott van. Ne felejtse el, a szobát még nem kutatták át kellő alapossággal. Vagy kidobhatták a kulcsot az ablakon, és valaki fölvehette.

– Gyilkosság! – fontolgatta a lehetőséget Jane Plenderleith, s okos, szomorú arcára kiült az izgalom. – Azt hiszem, igaza van.

– Ha viszont gyilkosság volt, lennie kellett valami indítéknak. Ön tud valami indítékról, mademoiselle?

A lány elgondolkozva rázta a fejét. De hiába tagadott, Poirot-nak megint az volt az érzése, hogy Jane Plenderleith valamit elhallgat.

Nyílt az ajtó, és belépett Japp.

– Felvetettem Miss Plenderleith előtt a lehetőséget – állt fel Poirot –, hogy a barátnője halála nem volt öngyilkosság.

Japp egy pillanatig bosszúsnak látszott. Megrovó pillantást vetett Poirot-ra. – Kissé korai még egyértelműen állást foglalni. Tudja, minden eshetőséggel számolnunk kell. Egyelőre mindössze erről van szó.

– Értem – mondta Jane Plenderleith csöndesen.

– Mondja csak, Miss Plenderleith – lépett közelebb Japp –, ezt látta már? – nyújtott a lány elé a tenyerén egy apró, ovális, sötétkék zománctárgyat.

– Soha életemben – rázta a fejét Jane Plenderleith.

– Nem az öné vagy Mrs. Allené?

– Nők nemigen hordanak ilyesmit.

– Tehát felismeri.

– Eléggé nyilvánvaló, nem? Ez egy mandzsettagomb darabja.

– Ez az ifjú hölgy magabiztosabb már nem is lehetne – méltatlankodott Japp.

A két férfi ismét Mrs. Allen hálószobájában volt. A holttestet lefényképezték és elvitték, az ujjlenyomatos is végzett, s már el is ment.

– Nagy hiba volna ostobának nézni – helyeselt Poirot. – Egyáltalán nem ostoba. Épp ellenkezőleg: rendkívül értelmes és határozott ifjú hölgy.

– Maga szerint ő tette? – kérdezte Japp pillanatnyi reménykedéssel. – Tudja, nem lehetetlen. Alaposan ellenőriznünk kell az alibijét. Mondjuk összevesztek ezen a fiatalemberen… a kezdő képviselőn. Gyanús, hogy ilyen gúnyos megvetéssel beszél róla! Mintha ő is szerelmes lett volna belé, csak nem kellett volna a férfinak. Az a fajta nő, aki hidegvérrel eltenne láb alól bárkit, ha úgy látja jónak. Igen, alaposan ellenőriznünk kell az alibijét. Nagyon is kapóra jött neki ez a vidéki út, és végeredményben Essex nincs olyan messze. Van vonat bőven. Vagy mondjuk egy gyors autó. Érdemes lenne megtudakolni, tegnap este nem ment-e korán lefeküdni, mert mondjuk fájt a feje.

– Igaza van – helyeselt Poirot.

– Mindenesetre valamit elhallgat előlünk. Maga nem vette észre? Ez az ifjú hölgy tud valamit.

– Kétségtelenül – bólintott Poirot elgondolkozva.

– Ez a baj az ilyen ügyekkel – panaszolta Japp. – Az emberek nem hajlandók beszélni… néha a legtiszteletreméltóbb okokból.

– Amiért nem hibáztathatja őket, barátom.

– A mi dolgunkat viszont nagyon megnehezíti – zsörtölődött Japp.

– Legalább bizonyíthatja a találékonyságát – vigasztalta Poirot. – Egyébként mi van az ujjlenyomatokkal?

– Gyilkosság volt, semmi kétség. A pisztolyon egyáltalán nincs ujjlenyomat. Gondosan letörölték, mielőtt az áldozat kezébe tették volna. Még ha valami elképesztő akrobatamutatvánnyal át tud nyúlni a feje másik oldalára, akkor is meg kellett volna fognia a fegyvert, hogy elsüsse, és holta után nem törölhette le.

– Semmi kétség, minden külső beavatkozásra utal.

– Az ujjlenyomatokkal egyébként sem mentünk sokra. A kilincsen semmi. Az ablakon semmi. Sokatmondó, nem? Mrs. Allen ujjlenyomatai mindenütt.

– Jameson megtudott valamit?

– A bejárónőtől? Nem. Az asszony sokat fecsegett, de tulajdonképpen keveset tudott. Megerősítette azt a tényt, hogy Allen és Plenderleith jól kijött egymással. Elküldtem Jamesont, hogy kérdezősködjön az utcában. Beszélnünk kell majd Mr. Laverton-Westtel is. Hogy megtudjuk, hol volt és mit csinált tegnap este. Közben pedig átnézzük Mrs. Allen iratait.

Hozzá is látott késlekedés nélkül. Néha dörmögött valamit, és odatolt egy-egy iratot Poirot elé. A kutatás nem tartott sokáig. Az íróasztalban kevés papír volt, az is gondosan elrendezve és osztályozva.

– Nem sok, igaz? – dőlt hátra végül Japp mély sóhajjal.

– Nem bizony.

– Nagy része egyértelmű… nyugtázott számlák, néhány kifizetetlen számla… semmi különös. Meghívók társas összejövetelekre. Pár soros levelek a barátaitól. Ezek… – tette a kezét hét vagy nyolc levélre – meg a csekk-könyv és a bankbetétkönyv. Magának feltűnt valami?

– Igen, az, hogy hiteltúllépése volt.

– És még?

– Vizsgáztat? – mosolyodott el Poirot. – Hát igen, észrevettem, amire gondol. Három hónappal ezelőtt felvett kétszáz fontot személyes célra… és tegnap is kivett kétszáz fontot…

– A csekkfüzet ellenőrző szelvényén viszont semmi sincs. Személyes célra csupán kisebb összegek… legfeljebb tizenöt font. Márpedig én azt mondom magának… hogy itt a házban nincs ennyi pénz. Mindössze négy font tíz shilling egy táskában, meg egy másik táskában pár shilling. Szerintem ez magáért beszél.

– Azt jelenti, hogy a pénzt Mrs. Allen tegnap kifizette valakinek.

– Úgy bizony. De vajon kinek?

Nyílt az ajtó, és belépett Jameson felügyelő.

– Nos, Jameson, megtudott valamit?

– Igen, uram, megtudtam egyet-mást. Először is, a lövést senki sem hallotta. Két-három nő azt mondja, hogy igen, mert bebeszélte magának… de egyébként semmi. Abban a nagy petárdadurrogásban nem is hallhatták.

– Hát, nem nagyon – dörmögte Japp. – Folytassa.

– Mrs. Allen tegnap késő délután és este itthon volt. Öt óra körül jött haza. Hat körül megint kiment a házból, de csak a sarki postaládáig. Fél tíz körül megállt itt egy autó… Swallow típusú luxuskocsi. Egy férfi szállt ki belőle, a személyleírás szerint negyvenöt körüli, jól öltözött, katonás megjelenésű, keskeny bajuszos úriember sötétkék felöltőben, keménykalapban. James Hogg sofőr a tizennyolcas számú házból azt mondja, régebben is látta már látogatóba jönni Mrs. Allenhez.

– Negyvenöt körüli – mondta Japp. – Ez aligha lehetett Laverton-West.

– Akárki volt, nem egészen egy órát töltött itt. Tíz óra húsz körül távozott. Az ajtóban megállt, és mondott még néhány szót Mrs. Allennek. Egy kisfiú, Frederick Hogg itt lődörgött a közelben, és hallotta.

– Mit mondott?

– „Nos, gondolja meg a dolgot, és értesítsen.” Erre Mrs. Allen válaszolt valamit, a férfi meg azt felelte: „Rendben van. Viszontlátásra.” Aztán beszállt a kocsijába, és elhajtott.

– Ez tíz óra húszkor történt – jegyezte meg elgondolkodva Poirot.

Japp megdörzsölte az orrát. – Vagyis tíz óra húszkor Mrs. Allen még élt – mondta. – Mi van még?

– Tudomásom szerint más nincs, uram. Fél tizenegykor ért haza a sofőr, aki a huszonkettőben lakik, és már megígérte a gyerekeinek, hogy rendez nekik egy kis tűzijátékot. Alig várták, a környék többi gyerekével együtt. Ő fellőtte a petárdákat, és az egész szomszédság azt nézte, utána mind lefeküdtek.

– Senki mást nem láttak bemenni a tizennégybe?

– Senkit… ami persze nem jelenti azt, hogy nem is járt ott senki. Úgysem vették volna észre.

– Aha – bólintott Japp. – Persze. Nos, elő kell kerítenünk azt a „katonás megjelenésű, keskeny bajuszos úriembert”. Nyilvánvaló, hogy Mrs. Allent ő látta utoljára élve. Kíváncsi vagyok, ki lehet.

– Miss Plenderleith talán megmondhatja – jegyezte meg Poirot.

– Talán igen – közölte Japp komoran. – De az is lehet, hogy nem. Nincs kétségem afelől, hogy sok mindent mondhatna, ha akarna. És maga, öregem? Egy darabig négyszemközt volt a lánnyal. Nem vette elő azt a gyóntatópapos modorát, amely néha csodákra képes?

– Sajnos csak gázkályhákról beszélgettünk – tárta szét a karját Poirot.

– Gázkályhák… gázkályhák – méltatlankodott Japp. – Mi ütött magába, öregem? Mióta betette ide a lábát, mással sem törődik, csak lúdtollakkal meg papírkosarakkal. Ne féljen, észrevettem, hogy csöndben átnézte a lentit is. Talált valamit?

– Egy virághagyma-katalógust meg egy régi képes újságot – sóhajtott föl Poirot.

– Miért, mit várt? Ha valaki meg akar szabadulni egy terhelő bizonyítéktól, irattól vagy akármitől, amit maga keres, aligha fogja egyszerűen a papírkosárba dobni.

– Tökéletesen igaza van. Csak valami lényegtelen semmiséget dobnak el így – mondta Poirot szerényen.

Japp mégis gyanakodva nézett rá. – Nos – jelentette ki –, én tudom, most mit fogok tenni. És maga?

– Eh bien – mondta Poirot. – Befejezem a kutatást a lényegtelen semmiség után. A szemétláda még hátravan. – És fürgén kiszökdécselt a szobából.

– Ennek elment az esze – nézett utána viszolyogva Japp. – Tökéletesen elment az esze.

Jameson felügyelő tiszteletteljesen hallgatott. Az arcára rá volt írva, hogy hamisítatlan angol fölénnyel erre gondol: – Külföldiek! – De hangosan ezt mondta: – Tehát ez Mr. Hercule Poirot! Már hallottam róla.

– Régi barátom – magyarázta Japp. – Egyébként korántsem olyan ütődött, amilyennek látszik. De most mintha valami baj volna vele.

– Kissé szenilis, ahogy mondani szokták, uram – jegyezte meg Jameson. – Hiába, a korral jár.

– Azért szeretném tudni, miben sántikál – mondta Japp. Odament az íróasztalhoz, és nyugtalanul meredt a smaragdzöld lúdtollra.

Japp épp a harmadik sofőrfeleséggel beszélgetett, amikor Poirot halk macskalépteivel ott termett mellette.

– Te jó ég, alaposan rám ijesztett – mondta Japp. – Talált valamit?

– Azt nem, amit kerestem.

– Szóval látta már máskor is azt az úriembert? – fordult Japp ismét Mrs. James Hogghoz.

– De mennyire, uram. A férjem is látta. Egyből megismertük.

– Nézze, Mrs. Hogg, látom, maga okos asszony. Biztosra veszem, hogy majdnem mindenkit ismer a környéken. És kiváló ítélőképessége van… remek ítélőképessége, látom én… – ismételte meg a főfelügyelő arcpirulás nélkül harmadszor is. Mrs. Hogg kissé kihúzta magát, és mérhetetlenül bölcs ábrázatot öltött. – Beszéljen nekem erről a két fiatal hölgyről: Mrs. Allenről és Miss Plenderleithről. Milyenek voltak? Szerettek szórakozni? Mulatságokat rendeztek, ilyesmi?

– Jaj, dehogy, uram, ők aztán nem. Persze eljártak szórakozni, különösen Mrs. Allen, de finom hölgyek voltak, érti ugye, hogy gondolom? Nem olyanok, mint egyik-másik perszóna az utca túlsó végén. Esküdni mernék rá, hogy amit Mrs. Stevens művel, bár igazság szerint azt se hiszem, hogy valaha férjnél volt… nem szívesen beszélnék róla, hogy az mit művel… én aztán…

– Hát persze – vetett véget a szóáradatnak ügyesen Japp. – Igen fontos, amit mond. Szóval véleménye szerint Mrs. Allent és Miss Plenderleitht mindenki kedvelte?

– De mennyire, uram, olyan finom hölgyek mind a ketten… különösen Mrs. Allen. Mindig volt egy kedves szava a gyerekekhez. Azt hiszem, ő maga elveszítette a kislányát, szegényke. Hát bizony, én magam hármat temettem el. És azt mondom…

– Értem, igazán nagyon sajnálatos. És Miss Plenderleith?

– Hát, finom hölgy ő is, igaz, nem olyan barátságos, érti ugye, hogy gondolom? Épp csak odabiccent az embernek, sose áll meg egy szóra. De azért nem mondhatok rá egy rossz szót se, nem én.

– Mrs. Allen meg ő jól kijöttek egymással?

– Nagyon. Sose veszekedtek, ők aztán nem. Nagyon szépen megvoltak… Mrs. Pierce is megmondhatja.

– Igen, már beszéltünk vele. Mondja, ismeri látásból Mrs. Allen vőlegényét?

– Az úriembert, akihez hozzá akart menni? Hát persze. Elég gyakran járt itt. Azt mondják, képviselő.

– Nem ő volt itt tegnap este?

– Dehogy, uram, szó sincs róla – húzta ki magát Mrs. Hogg. Méltóságteljes hangjában leplezett izgalom bujkált. – És ha engem kérdez, uram, szó sincs arról, amire ön gondol. Mrs. Allen nem olyan hölgy volt, ő aztán nem. Igaz, csak maguk voltak a házban, de én nem hiszek el semmi effélét. Hoggnak is megmondtam, épp ma reggel: „Eredj már, Hogg – mondtam neki –, Mrs. Allen úrihölgy volt… igazi úrihölgy, úgyhogy te csak ne célozgass semmire!” Mert tudom én jól, mi jár a férfiak eszében, már ne is haragudjon. Közönséges a gondolkodásuk.

Japp figyelmen kívül hagyta a sértést. – Tehát maga látta őt megérkezni is, elmenni is… így van, ugye?

– Így bizony, uram.

– Semmi mást nem hallott? Például szóváltást?

– Nem én, uram, nem is hallhattam. Persze ne higgye, hogy errefelé sose hallani effélét… nagyon is hallani, mindenki tudja… az egész környék beszéli, hogy szokott nekiesni Mrs. Stevens, az utca túlsó végén, annak a szerencsétlen, mafla szobalányának… mondtuk is neki mind egytől egyig, bolond, hogy eltűri, de hát igen szép bért kap… átkozott természete van annak az asszonynak, de megfizeti a személyzetet… heti harminc shillinget ad…

– A tizennégyből viszont nem hallott semmi ilyesmit, ugye? – vágott közbe Japp.

– De nem ám, uram. Amúgy sem hallhattam volna, pufogtak a petárdák mindenfelé, az én Eddie-mnek meg hajszál híján leégett a szemöldöke.

– Az a férfi tíz óra húszkor távozott… így van, ugye?

– Lehet, uram. Meg nem tudnám mondani. De Hogg azt mondja, márpedig szavahihető, komoly ember.

– Maga látta őt elmenni. Hallotta, mit mond?

– Nem, uram. Ahhoz messze voltam. Csak az ablakból láttam, ahogy Mrs. Allennel beszélget az ajtóban.

– A hölgyet is látta?

– Igen, uram, ott állt mindjárt az ajtónál.

– Tudja, mi volt rajta?

– Nem tudnám megmondani, uram. Igazság szerint nem figyeltem.

– Azt sem tudja, nappali ruhában volt vagy estélyiben? – szólt közbe Poirot.

– Mi tagadás, uram, nem.

Poirot elgondolkozva pillantott fel az ablakra, aztán át a 14-es számú házra az utca túloldalán. Elmosolyodott, és a pillantása futólag találkozott a Jappével.

– És az úriember?

– Sötétkék felöltőt viselt és keménykalapot. Nagyon jól öltözött, elegáns úriember volt.

Japp föltett még néhány kérdést, aztán áttért a következő tanúra, a pajkos képű, ragyogó szemű Frederick Hogg úrfira, aki csak úgy dagadozott a büszkeségtől.

– Igen, uram, hallottam, amit beszéltek. „Gondolja meg a dolgot, és értesítsen”, ezt mondta az úriember. Olyan barátságosan. Erre Mrs. Allen mondott valamit, az úriember meg azt válaszolta: „Rendben van. Viszontlátásra”, és beszállt az autójába… én kinyitottam neki a kocsi ajtaját, de semmit se kaptam – közölte Hogg úrfi bánatosan. – Aztán elhajtott.

– Azt nem hallottad, hogy Mrs. Allen mit mond?

– Nem, uram, azt nem.

– Meg tudod mondani, milyen ruha volt rajta? Például milyen színű?

– Nem tudom, uram. Őt nem is láttam. Alighanem eltakarta az ajtó.

– Hát persze – mondta Japp. – Nos, ide figyelj, fiam. Gondold meg jól, mit válaszolsz a következő kérdésemre. Ha nem tudod, nem emlékszel, mondd meg! Érted?

– Igen, uram – nézett rá Hogg úrfi lelkesen.

– Melyikük csukta be az ajtót, Mrs. Allen vagy az úriember?

– A bejárati ajtót?

– Hát persze, mi mást?

A gyerek elgondolkozott. Hunyorgott az erőfeszítéstől, annyira törte a fejét. – Gondolom, talán a hölgy… Nem, mégse. Az úriember. Becsapta az ajtót, aztán gyorsan a kocsiba ugrott. Mint aki nagyon siet.

– Rendben van. Nos, fiatalember, úgy látom, igen értelmes kölyök vagy. Itt egy hatpennys, fogjad.

Amint elbocsátotta Hogg úrfit, Japp a barátjához fordult. Egyszerre bólintottak mind a ketten.

– Hát, esetleg! – mondta Japp.

– Vannak bizonyos lehetőségek – helyeselt Poirot. A szeme zölden villogott. Akár a macskáé.

– Nézze, Miss Plenderleith, nem gondolja, hogy jobb lenne, ha itt és most azonnal elmondana mindent? A vége úgyis az lesz – tért Japp a tárgyra kertelés nélkül, amint ismét beléptek a 14-es számú ház nappalijába.

– Fogalmam sincs, miről beszél – vonta fel a szemöldökét Jane Plenderleith. A kandallónál állt, lábát óvatosan melengette a tűznél.

– Igazán, Miss Plenderleith?

– Válaszoltam minden kérdésükre – vont vállat a lány. – Nem tudom, mi egyebet tehetnék.

– Úgy vélem, még nagyon sokat tehetne… ha akarna.

– Ez azonban csak vélekedés, főfelügyelő úr, igaz?

Japp elvörösödött a dühtől.

– Azt hiszem – szólt közbe Poirot –, hogy mademoiselle jobban méltányolná a kérését, ha elmondaná neki, hol tart az ügy jelenleg.

– Mi sem egyszerűbb. Tehát a tények a következők, Miss Plenderleith. Az ön barátnőjét átlőtt fejjel találtuk, kezében pisztollyal, a szobájában, melynek ajtaja és ablaka zárva volt. Egyértelmű öngyilkosságnak látszott. Csakhogy nem öngyilkosság volt. Ennek bizonyításához az orvos szakértői vélemény magában is elég.

– Tessék? – hajolt előre a lány. Fürkészően nézett a felügyelőre. Gúnyos fölénye egy pillanat alatt szertefoszlott.

– A pisztoly a kezében volt… de az ujjai nem kulcsolódtak rá. Ráadásul a pisztolyon egyetlen ujjlenyomatot sem találtunk. És olyan szögből érte a lövés, hogy a sebet nem okozhatta önkezével. Ezenkívül nem hagyott búcsúlevelet… ami öngyilkosság esetén elég szokatlan. Valamint az ajtó ugyan zárva volt, de a kulcs nem került elő.

– Hát erről van szó! – fordult meg lassan Jane Plenderleith. Leült egy székre velük szemben. – Első perctől fogva úgy éreztem, lehetetlen, hogy ő végzett magával! És igazam volt! Nem lett öngyilkos. Valaki más ölte meg. – Pár pillanatig gondolataiba merült. – Kérdezzenek tőlem, amit akarnak – emelte föl aztán elszántan a fejét. – Segítek, amiben csak tudok.

– Tegnap este Mrs. Allennek látogatója volt – kezdte Japp. – Akik látták, azt mondják, negyvenöt év körüli, katonás viselkedésű, keskeny bajszú, elegáns férfi volt, Swallow típusú luxuskocsival jött. Tudja, ki lehet?

– Természetesen nem vagyok biztos benne, de a leírás Eustace őrnagyra illik.

– Ki az a Eustace őrnagy? Mondjon el mindent, amit tud róla.

– Barbara külföldön ismerkedett meg vele… Indiában. Körülbelül egy évvel ezelőtt bukkant fel, s azóta időnként eljött.

– Mrs. Allen barátja volt?

– Annak mutatta magát – mondta Jane szárazon.

– Mrs. Allen hogyan fogadta?

– Nem hiszem, hogy kedvelte… az igazat megvallva biztos vagyok benne, hogy nem.

– De azért udvariasan bánt vele?

– Igen.

– Nem látszott úgy soha… gondolja meg jól a választ, Miss Plenderleith… mintha félne tőle?

Jane Plenderleith egy-két percig gondolkodott. – De igen – mondta aztán. – Azt hiszem, félt tőle. Mindig ideges volt a közelében.

– Mr. Laverton-Westtel találkozott az az ember?

– Azt hiszem, mindössze egy alkalommal. A jelek szerint nem nagyon kedvelték egymást. Vagyis Eustace őrnagy olyan barátságosan viselkedett Charlesszal, ahogy csak tudott, de nem sokra ment vele. Charles igen jó érzékkel szimatolja meg, ha egy ember nem… az igazi.

– És Eustace őrnagy, az ön szavaival élve, nem volt az igazi? – érdeklődött Poirot.

– Nem – mondta a lány szárazon. – Kissé faragatlanul viselkedett. Látni lehetett, hogy nem volt gyerekszobája.

– Nagyon meglepné önt, Miss Plenderleith, ha azt mondanám: ez az ember zsarolta Mrs. Allent? – Japp előrehajolva figyelte a hatást. Elégedetten látta, hogy a lány összerezzen, arca kipirul.

– Hát erről van szó! – csapott Jane a széke karfájára. – Milyen ostoba voltam, hogy nem jöttem rá magamtól! Hát persze!

– Ön lehetségesnek tartja, mademoiselle? – érdeklődött Poirot.

– Bolond voltam, hogy nem jutott eszembe hamarabb! Az utóbbi fél évben Barbara többször kért kölcsön tőlem kisebb összegeket. És nemegyszer láttam, hogy ül a csekkfüzete fölött és valamin töpreng. Tudtam, hogy sose költ többet, mint amennyit megengedhet magának, úgyhogy nem nagyon törődtem vele, de persze ha nagyobb összegeket fizetett ki rendszeresen…

– A viselkedése is erre utalt?

– Hogyne. Ideges volt. Néha kifejezetten izgatott. Mintha kicserélték volna.

– Bocsásson meg, de az előbb nem ezt mondta.

– Az egészen más – legyintett türelmetlenül Jane Plenderleith. – Nem volt depressziós. Szóval nem voltak öngyilkos gondolatai vagy mit tudom én. De a zsarolás… az más. Bár szólt volna nekem! Én elküldtem volna azt az embert a pokolba.

– De hátha elment volna… nem a pokolba, hanem Mr. Charles Laverton-Westhez! – jegyezte meg Poirot.

– Ez igaz – mondta Jane Plenderleith lassan. – Hát igen… ez igaz…

– Ön nem is sejti, mivel zsarolhatta az az ember?

– Fogalmam sincs – rázta a fejét a lány. – Ismervén Barbarát, nem hiszem, hogy komoly dolog lehetett. Másrészt viszont… – Elhallgatott, de aztán folytatta. – Szóval Barbara bizonyos tekintetben elég hiszékeny volt. Gyerekjáték lehetett ráijeszteni. Őszintén szólva az a fajta volt, aki kész istenáldás egy zsarolónak. Az aljas gazember! – tört ki mélységes felháborodással.

– Csakhogy a bűntény nem erre vall – jegyezte meg Poirot. – Az áldozatnak kellene megölnie a zsarolót, nem pedig a zsarolónak az áldozatát.

– Ez igaz… – ráncolta a homlokát Jane Plenderleith –, de nem adódhatnak olyan körülmények…?

– Például?

– Tegyük fel, Barbara elveszítette a türelmét. Esetleg megfenyegette a férfit azzal az ostoba pisztolyával. Ő ki akarta csavarni a kezéből, aztán a dulakodásban elsült a fegyver, és megölte Barbarát. Erre a zsaroló megrémült, és megpróbálta öngyilkosságnak álcázni a dolgot.

– Ez lehetséges – bólintott Japp. – De van egy kis probléma.

A lány érdeklődve nézett rá.

– Eustace őrnagy (amennyiben ő volt az) tegnap este tíz óra húszkor távozott innen, és az ajtóban elköszönt Barbarától.

– Értem – nyúlt meg a lány arca. Pár percig hallgatott. – Később visszajöhetett – mondta végül.

– Az lehetséges – bólintott Poirot.

– Mondja csak, Miss Plenderleith – folytatta Japp –, általában hol fogadta a vendégeit Mrs. Allen? Itt, vagy az emeleti szobában?

– Itt is, ott is. De ezt a szobát inkább akkor használtuk, ha népesebb társaság jött össze, meg én fogadtam itt a saját barátaimat. Tudja, úgy oldottuk meg a dolgot, hogy Barbaráé volt a nagyobb hálószoba, és nappalinak is használta, az enyém volt a kis hálószoba, és ezt a szobát is használtam.

– Ha Eustace őrnagy tegnap estére bejelentette magát, az ön véleménye szerint Mrs. Allen melyik szobában fogadhatta?

– Azt hiszem, itt – mondta a lány kissé bizonytalanul. – Kevésbé lett volna bizalmas. Viszont ha csekket akart kitölteni vagy ilyesmi, akkor valószínűleg fölviszi az emeletre. Itt nincsenek íróeszközök.

– Csekkről nincs szó. Mrs. Allen kétszáz fontot vett fel tegnap készpénzben. Ennek a pénznek nyomát sem találtuk a házban.

– Annak a gazembernek adta? Jaj, szegény Barbara! Szegény, szerencsétlen Barbara!

Poirot köhintett. – Hacsak nem véletlenül történt a dolog, mint ön mondta, igazán különös, hogy valaki végezzen egy ilyen rendszeres jövedelem forrásával.

– Véletlen? Már hogy lett volna véletlen? Dühbe gurult, elöntötte a vér az agyát, és lelőtte azt a szerencsétlent.

– Ön szerint így történt?

– Igen. Gyilkosság történt – tette hozzá a lány indulatosan –, gyilkosság!

– Nem mondom, hogy önnek nincs igaza, mademoiselle – jelentette ki Poirot megfontoltan.

– Milyen cigarettát szívott Mrs. Allen? – kérdezte Japp.

– Egyiptomit. Ott is van, abban a dobozban.

Japp kinyitotta a dobozt, kivett egy cigarettát, bólintott, és a zsebébe csúsztatta.

– Hát ön, mademoiselle? – érdeklődött Poirot.

– Én is.

– Nem szív török cigarettát?

– Soha.

– És Mrs. Allen?

– Ő sem. Nem szerette.

– És Mr. Laverton-West – folytatta Poirot. – Ő mit szív?

– Charles? – meredt rá a lány. – Miért érdekes, hogy Charles mit szív? Csak nem akarja őt gyanúsítani?

– Nem ez volna az első eset, mademoiselle – vont vállat Poirot –, hogy egy férfi megölte a nőt, akit szeret.

– Charles nem ölne meg senkit – rázta a fejét Jane türelmetlenül. – Nagyon óvatos ember.

– Csakhogy a legóvatosabb emberek követik el a legagyafúrtabb gyilkosságokat, mademoiselle.

Jane rámeredt. – De nem abból az okból, amelyre ön utalt, monsieur Poirot.

– Ez igaz – bólintott Poirot.

– Nos, azt hiszem, itt már nem sok tennivalónk maradt – állt föl Japp. – Szeretnék még egyszer körülnézni.

– Hogy nincs-e valahol elrejtve a pénz? Parancsoljon. Keresse, ahol csak akarja. Nézze meg az én szobámban is… bár nem valószínű, hogy Barbara oda rejtette volna.

Japp gyorsan, de alaposan átnézte a lakást. A nappali alig néhány perc alatt feltárta minden titkát. A főfelügyelő fölment az emeletre. Jane Plenderleith egy szék karfáján ült, cigarettázott és a tűzbe bámult.

Poirot nézte. – Nem tudja, Mr. Laverton-West jelenleg Londonban tartózkodik? – kérdezte halkan pár perc múlva.

– Fogalmam sincs. Gondolom, Hampshire-ben van a családjánál. Azt hiszem, táviratoznom kellett volna neki. Istenem, de szörnyű! Megfeledkeztem róla.

– Nehéz mindenre gondolni, mademoiselle, ha katasztrófa történik. Aztán meg a rossz hír úgyis megvárja az embert. Minél később értesül róla, annál jobb.

– Ez igaz – bólintott a lány szórakozottan.

Hallották, hogy Japp lefelé jön a lépcsőn.

– Nos? – ment eléje Jane.

– Sajnos semmi, aminek hasznát vehetnénk, Miss Plenderleith – rázta a fejét Japp. – Már az egész házat átkutattam. Ja, talán még benézek ebbe a szekrénybe, itt a lépcső alatt – próbálta kinyitni az ajtót gombjánál fogva.

– Zárva van – mondta Jane Plenderleith.

Volt a hangjában valami, amire mindkét férfi felkapta a fejét. Kutató pillantással néztek a lányra.

– Látom – mondta Japp nyájasan. – Lenne szíves idehozni a kulcsot?

Jane valósággal kővé meredt. – Én… nem is tudom, hol lehet.

Japp szeme rávillant. – Igazán sajnálatos. – A hangja rendíthetetlenül nyájas és fesztelen volt. – Kár volna feltörni, és tönkretenni az ajtót. Majd elküldöm Jamesont egy kulcssorozatért.

– Várjon csak… – indult el kényszeredetten a lány. – Egy pillanat. Talán… – Visszament a nappaliba, s egy perc múlva kezében nagy méretű kulccsal jött vissza.

– Mindig zárva tartjuk – magyarázta –, mert az esernyőknek meg efféléknek könnyen lába kel.

– Bölcs előrelátás – vette át Japp a kulcsot vidáman. Elfordította a zárban, és kitárta az ajtót. A szekrény belsejében sötét volt. Japp elővette a zseblámpáját, és körbefuttatta.

Poirot érezte, hogy mellette a lány megdermed, s egy pillanatra elakad a lélegzete. Tekintetével követte Japp zseblámpájának fényét.

A szekrényben nem sok holmi volt. Pár esernyő, az egyik törött, négy sétapálca, egy sorozat golfütő, két teniszütő, egy gondosan összehajtogatott takaró, néhány foszladozó díványpárna. A párnák tetején kisméretű, elegáns, szögletes táska pihent.

– Az az enyém – szólalt meg sietősen Jane Plenderleith, amikor Japp a táskáért nyúlt. – Én… ma délelőtt hoztam magammal. Úgyhogy abban nem lehet semmi.

– Azért mindenesetre megnézzük – mondta Japp az eddiginél is nyájasabb derűvel.

Kinyitották a táskát. Bőrrel bevont kefékkel és illatszeres üvegekkel fölszerelt neszesszer volt. A piperecikkeken kívül mindössze két képes újságot találtak benne.

Japp aprólékos figyelemmel vette szemügyre a készlet minden darabját. Mikor végre becsukta a táska tetejét, és futólag átnézte a párnákat is, a lány nyilvánvaló megkönnyebbüléssel sóhajtott fel.

A szekrényben nem volt semmi más, csak amit első pillantásra észrevettek. Japp hamar végzett vele. Visszazárta az ajtót, és átadta a kulcsot Jane Plenderleithnek. – Nos – mondta –, itt nincs több dolgunk. Meg tudná adni nekem Mr. Laverton-West címét?

– Farlescombe Hall, Little Ledbury, Hampshire.

– Köszönöm, Miss Plenderleith. Egyelőre végeztünk. Lehet, hogy később még visszajövök. Egyébként erről egy szót se senkinek. A széles nyilvánosság előtt maradjon csak öngyilkosság.

– Hogyne, értem – fogott kezet a lány mindkettőjükkel.

Ahogy végigmentek a keskeny utcán, Japp kifakadt: – Mi a… fene lehetett abban a szekrényben? Valami biztosan volt.

– Igen, valami volt.

– És lefogadnám tíz az egyhez, hogy annak a valaminek köze volt a táskához! De amilyen szánalmas tökfilkó vagyok, nem találtam semmit. Belenéztem minden üvegbe, a bélést is megtapogattam… mi az ördög lehetett?

Poirot töprengve csóválta a fejét.

– Az a lány benne van a dologban – folytatta Japp. – Még hogy ma délelőtt hozta magával azt a táskát! A fejemet rá, hogy nem! Megnézte azt a két újságot?

– Igen.

– Nos, az egyik tavaly júliusi volt.

– Na tessék – morogta Japp másnap, mikor besétált Poirot lakásába. – Még sincs benne. – Dühösen az asztalra dobta a kalapját, és egy székbe roskadt.

– Ki nincs benne?

– Plenderleith. Éjfélig bridzselt. Megesküdött rá a házigazda, a háziasszony, a tengerésztiszt vendég és két cseléd. Kétség sem fér hozzá, füstbe ment az elképzelésünk, hogy bármi köze lehet az ügyhöz. De azért szeretném tudni, miért jött olyan izgalomba attól a kis neszesszertől a lépcső alatt. Ez a maga dolga, Poirot. Maga szeret az ilyen kilátástalan semmiségekkel foglalkozni. A Kis Táska Rejtélye. Sokat ígérően hangzik, nem?

– Mondok egy másik címet. A Dohányfüst Szagának Rejtélye.

– Kicsit nehézkes cím. A dohányfüst szaga? Ezért szimatolt annyira, mikor megvizsgáltuk a holttestet? Észrevettem… meg hallottam is. Egyfolytában szimatolt. Gondoltam, náthás.

– Tévedett.

– Mindig azt hittem, csak a szürkeállománya teszi – sóhajtott fel Japp. – Ne mondja, hogy a szaglása is kifinomultabb, mint a többi halandóé.

– Nyugodjon meg, nem.

– Én nyomát sem éreztem cigarettafüstnek – folytatta gyanakodva Japp.

– Én sem, barátom.

Japp tanácstalanul nézett rá. – Mrs. Allen ezt szívta… – vett elő a zsebéből egy cigarettát. – Egyiptomi. Hat csikk az övé volt. A másik három török cigarettáé.

– Pontosan.

– Gondolom, magának meg sem kellett néznie, úgyis tudta, amilyen orra van.

– Biztosítom róla, az orromnak ehhez semmi köze. Az orrommal a világon semmit sem állapítottam meg.

– De a szürkeállományával annál inkább?

– Nos… volt itt néhány apróság… maga szerint nem?

– Például? – nézett rá Japp a szeme sarkából.

– Eh bien, valami kétségtelenül hiányzott a szobából. És volt valami, aminek nem kellett volna ott lennie, azt hiszem… Aztán meg az íróasztalon…

– Tudtam! Megint az az átkozott lúdtoll!

– Du tout. A lúdtollnak merőben negatív szerepe van.

– Beszéltem Charles Laverton-Westtel, fél óra múlva ott lesz nálam a Scotland Yardon – vonult vissza biztosabb területre Japp. – Gondolom, jelen akar lenni.

– Nagyon is.

– És örül majd a hírnek, hogy ráakadtam Eustace őrnagyra. Kis lakása van a Cromwell Roadon.

– Remek.

– Ezen a nyomon továbbmehetünk. Egyáltalán nem rokonszenves figura ez a Eustace őrnagy. Meglátogatjuk, amint beszéltem Laverton-Westtel. Önnek megfelel így?

– Tökéletesen.

– Akkor gyerünk.

Fél tizenkettőkor Charles Laverton-Westet bevezették Japp főfelügyelő irodájába. Japp felállt, és kezet fogott vele.

A képviselő középtermetű, határozott egyéniségű férfiú volt. Az arcát simára borotválta, mozgékony ajka akár egy színészé, szeme kissé kidülledt, mint a jó szónokoké gyakran. Elég jó megjelenésű volt a maga diszkrét, előkelő módján.

Szertartásosan és tökéletes lelki nyugalommal viselkedett, bár sápadt volt, és levertnek látszott. Leült, kesztyűjét és kalapját az asztalra tette, s Jappre nézett.

– Először is hadd mondjam meg, Mr. Laverton-West, tisztában vagyok vele, milyen fájdalmas ez önnek.

– Hagyjuk az érzelmeimet. Mondja, főfelügyelő, van valami elképzelése arról, mi oka lehetett a… Mrs. Allennek, hogy végezzen magával?

– Ön semmit sem tud erről mondani nekünk?

– A világon semmit.

– Nem vesztek össze? Nem hidegültek el egymástól?

– Szó sincs róla. Engem villámcsapásként ért a dolog.

– Talán érthetőbb lesz, uram, ha megmondom, hogy nem öngyilkosság történt… hanem gyilkosság.

– Gyilkosság? – Charles Laverton-West szeme kis híján kiugrott a helyéből. – Azt mondja, gyilkosság?

– Pontosan. Mondja, Mr. Laverton-West, van valami elképzelése arról, hogy ki ölhette meg Mrs. Allent?

– Nincs… egyáltalán nincs… a leghalványabb sejtelmem sincs – hebegte Laverton-West. – A puszta gondolata is… hát ez egyszerűen képtelenség!

– Mrs. Allen sose beszélt arról, hogy ellenségei volnának? Nem említett senkit, aki esetleg haragszik rá?

– Soha.

– Tudott ön arról, hogy pisztolyt tart a háznál?

– Nem volt róla tudomásom – hökkent meg kissé a képviselő.

– Miss Plenderleith szerint Mrs. Allen külföldről hozta magával évekkel ezelőtt.

– Valóban?

– Természetesen ezt csak Miss Plenderleithtől tudjuk. Elképzelhető, hogy Mrs. Allen azért tartott a keze ügyében pisztolyt, mert úgy érezte, veszély fenyegeti.

Charles Laverton-West tanácstalanul csóválta a fejét. Rémültnek és kábultnak látszott.

– Mondja, Mr. Laverton-West, mi a véleménye Miss Plenderleithről? Úgy értem, megbízható, szavahihető teremtésnek tartja?

A másik töprengett egy pillanatig. – Azt hiszem, igen… véleményem szerint az.

– Nem kedveli őt, ugye? – nézett rá fürkészően Japp.

– Ezt nem mondanám. Nem vagyok csodálója az ilyesfajta fiatal nőknek, engem nem vonz ez a csípős nyelvű, független típus, de véleményem szerint teljes mértékben szavahihető.

– Értem – mondta Japp. – Ismer egy bizonyos Eustace őrnagyot?

– Eustace… Eustace… Ja igen, már emlékszem. Egyszer találkoztam vele Barbaránál… Mrs. Allennél. Véleményem szerint elég kétes alak. Mondtam is a… Mrs. Allennek. Nem az a fajta, akit szívesen láttam volna a házamban, ha már összeházasodtunk.

– És mit mondott Mrs. Allen?

– Tökéletesen egyetértett velem. Vakon megbízott az ítéletemben. Egy férfi jobban meg tudja ítélni a másik férfit, mint egy nő. Arra hivatkozott, hogy nem lehetett udvariatlan valakivel, akit már jó ideje nem látott… azt hiszem, iszonyodott attól, hogy esetleg sznobnak mutatkozik. Persze az esküvőnk után jó néhány régi ismerősének a társasága… nos, mondjuk így, nemkívánatosnak minősült volna.

– Vagyis javított volna a társadalmi helyzetén, ha feleségül megy önhöz? – kérdezte Japp kertelés nélkül.

– Ó, nem erről van szó – emelte föl ápolt kezét Laverton-West. – Az igazat megvallva Mrs. Allen édesanyja távoli rokonságban volt az én családommal. Származását tekintve egyenrangú volt velem. Csakhogy nekem, az én helyzetemben különös gonddal kell megválogatnom a barátaimat… és a feleségemnek is. Hiszen az ember úgyszólván örökös reflektorfényben van.

– Kétségtelenül – mondta Japp szárazon. – Tehát nem tud a segítségünkre lenni? – folytatta.

– Nem. Teljességgel tanácstalan vagyok. Hogy Barbarát meggyilkolták! Merő képtelenségnek látszik.

– Mondja, Mr. Laverton-West, megtudhatnám, hol tartózkodott november ötödikén este?

– Hogy hol tartózkodtam? Én? – emelte föl a hangját Laverton-West felháborodottan.

– Merő formaság – magyarázta Japp. – Nekünk… mindenkitől meg kell kérdeznünk.

– Feltételeztem volna – mérte végig Charles Laverton-West méltóságteljesen –, hogy az én helyzetemben lévő ember kivételt képez.

Japp szótlanul várt.

– Nos… lássuk csak… Ja igen, a Házban voltam. Fél tizenegykor jöttem el. Végigsétáltam a rakparton. Néztem a tűzijátékot.

– Jó, hogy manapság nincsenek effajta összeesküvések – jegyezte meg Japp vidáman.

Laverton-West halszemével rámeredt. – Aztán… hazasétáltam – fejezte be.

– Mikor ért haza? Az ön londoni lakása, ha jól tudom, az Onslow Square-en van.

– Nem tudom pontosan.

– Tizenegykor? Fél tizenkettőkor?

– Az idő tájt.

– Beengedte valaki?

– Nem, van saját kulcsom.

– Találkozott valakivel séta közben?

– Nem… de meg kell mondanom, főfelügyelő, nagyon rossz néven veszem ezt a faggatást.

– Biztosíthatom önt, merő formaság, Mr. Laverton-West. Nem az ön személye ellen irányul, higgye el.

A válasz láthatóan megnyugtatta az ingerült képviselőt. – Nos, ha más nincs…

– Egyelőre nincs, Mr. Laverton-West.

– Remélem, tájékoztatni fognak a fejleményekről.

– Természetesen, uram. Egyébként hadd mutassam be monsieur Hercule Poirot-t. Talán hallott már róla.

– Igen… hallottam már ezt a nevet – nézett Mr. Laverton-West fürkészően a kis belgára.

– Higgye el, uram – Poirot modorából egyszerre sütött a külföldi –, vérzik önért a szívem. Micsoda veszteség! Micsoda gyötrelmeken mehet ön most keresztül! De nem mondok többet. Az angolok olyan lenyűgözően tudják leplezni az érzelmeiket. Engedje meg… – kapta elő a cigarettatárcáját – jaj, elfogyott. Japp?

Japp megtapogatta a zsebét, és a fejét rázta.

– Tessék – vette elő a cigarettatárcáját Laverton-West –, parancsoljon az enyémből, monsieur Poirot.

– Köszönöm… nagyon köszönöm – vett ki egy cigarettát a kis ember.

– Igaza van – folytatta a másik –, mi, angolok nem hivalkodunk az érzelmeinkkel. Hidegvér: ez a jelszavunk. – Meghajolt és távozott.

– Micsoda beképzelt tökfilkó – méltatlankodott Japp. – A Plenderleith lánynak tökéletesen igaza volt. De elég jó megjelenésű fickó… nagy hatással lehet egy nőre, akinek nincs humora. Mi van a cigarettával?

– Egyiptomi – nyújtotta át neki fejcsóválva a cigarettát Poirot. – Drága fajta.

– Ezzel nem sokra megyünk. Igazán kár, életemben nem hallottam gyöngébb alibit! Az igazat megvallva nincs is alibije… Tudja, Poirot, kár, hogy nem fordított a helyzet. Ha az asszony zsarolta volna őt… Jobb alanyt kívánni se lehetne… igazi balek volna. Megtenne bármit, csak elkerülje a botrányt.

– Drága barátom, kellemes dolog kényünk-kedvünk szerint alakítgatni az ügyet, csakhogy nem ez a dolgunk.

– Nem, a mi dolgunk Eustace. Megtudtam róla egyet-mást. Ronda fickó, semmi kétség.

– Egyébként Miss Plenderleithszel kapcsolatban úgy járt el, ahogy mondtam?

– Igen. Várjon egy percet, betelefonálok, megkérdezem, mi újság.

Fölvette a telefont. Rövid beszélgetés után letette a hallgatót. – Elég szívtelen teremtés – nézett Poirot-ra. – Elment golfozni. Szép dolog, mikor alig egy napja ölték meg a barátnőjét.

Poirot felkiáltott.

– Most meg mi van? – kérdezte Japp.

De Poirot csak magában motyogott. – Hát persze… hát persze… hogyne… Micsoda szamár vagyok… hiszen majd kiszúrta a szememet.

– Ne fecsegjen itt összevissza magában – szólt rá nyersen Japp –, inkább jöjjön, intézzük el Eustace-ot.

Elképedve látta, hogy Poirot-nak felragyog az arca. – Hogyne… intézzük el… feltétlenül. Mert tudja meg, én már mindent értek… a világon mindent!

Tartalom

Az erdő mélyén – Részlet az Életemből (Down in the Wood)
Kállai Tibor

Gyilkosság a csendes házban (Murder in the Mews)
Kada Júlia

A gazdag hölgy esete (The Case of the Rich Woman)
Sipos Katalin

Míg ki nem huny a fény (While the Light Lasts)
Borbás Mária

A rodoszi háromszög (Triangle at Rhodes)
Kada Júlia

Halál a patakban (Death by Drowning)
Etédi Péter

A törött szárnyú madár (The Bird with the Broken Wing)
Sipos Katalin

A Lemesurier-örökség (The Lemesurier Inheritance)
Gy. Horváth László

A leselkedő halál háza (The House of Lurking Death)
Katona Tamás

Gyilkosság méretre (Tape-Measure Murder)
Borbás Mária

Hang a sötétben (The Voice in the Dark)
Sipos Katalin

A szedertorta (Four-and-Twenty Blackbirds)
Sipos Katalin

A vád tanúja (The Witness for the Prosecution)
Gy. Horváth László

Bibliográfia

A magyar kötetek, amelyekben a novellák megtalálhatók:

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – Apache License 2.0
Poiret – SIL Open Font License
Vollkorn SC – SIL Open Font License