Sibylle Grimbert

Az utolsó egyed

– részlet –

Fordította
Kiss Kornélia

A fordítás alapjául szolgáló mű
Sibylle Grimbert: Le dernier des siens.
Éditions Anne Carrière, Paris, 2022

Cet ouvrage a bénéficié du soutien des Programmes d’aide de la publication de l’Institut français.
Ez a mű a Francia Intézet Könyvtámogatási Programjainak (P.A.P.) keretében jelent meg.

© Éditions Anne Carrière, Paris – 2022 Published by arrangement
with Lester Literary Agency & Associates
Hungarian translation © Kiss Kornélia, 2025

Béatrice-nek,
Michelnek,
Davidnak,
Florent-nak

I.

Távolról csak a hasukon lévő fehér folt különböztette meg őket a sziklafal szélétől; a hasuk felett csillogó kampós csőr, akár a ragadozó madaraké, csaknem olyan hosszú. Jobbra-balra billegve meneteltek előre; látszólag szép nyugodtan haladtak, minden lépést megfontolva, elvégre a stabilitás fontos dolog; minden lépésnél csavartak egyet a derekukon, így hozták testüket ismét alaphelyzetbe. Az emberek is csak nehezen tudtak haladni, a kis sziget felázott, súlyos földjében igyekeztek megtámasztani a lábukat, hajlott hátuk szinte párhuzamos volt a part homokjával, kezük-lábuk szétvetve, akár a libasorban haladó hatalmas rákok; szemben a pingvinekkel, akik a helyzethez egyáltalán nem illő módon rendületlenül meneteltek óvatosan a part felé.

Eldey szigetén – ezen a meredek sziklán, ahonnan a távolban az izlandi partokat is lehetett látni – szép idő volt, legalábbis egy átlagos naphoz képest, amikor hatalmasak a hullámok, olyan hatalmasak, hogy eső sem kell, mégis nedves és hideg a levegő, bepárásítja a tekintetet. Ma egységes szürkébe öltözött az ég, és tisztán látható volt, ahogyan a sápadt fényben az emberi és állati sziluettek egymáshoz közelednek a kavicsos fövenyen, majd az emberek hirtelen rávetették magukat a madarakra, egyesek botokkal felfegyverkezve ütlegelni kezdték őket, mások teljes súlyukkal rájuk nehezedve elszorították a nyakukat, miközben a madarak védekezni próbáltak. Amikor a gyilkosok felálltak, hogy az élettelen pingvinek fejét markukba szorítva felhalmozzák a tetemeket, a madarak csőre és szeme közötti fehér folt úgy festett, mint a dögön pihenő pillangó.

A jelenet nem tartott sokáig, néhány percig talán. Mint mindig, amikor valami váratlan dolog történt, azok a madarak, akik még tudtak repülni, mert a több évszázados boldogság és nyugalom nem korcsosította el a szárnyukat, rikoltozva keringtek a sziklafal körül. Bár a föld beitta a pingvinek vérét – távolról egyetlen vörös folt sem látszott –, a part fekete vulkanikus homokkövén figyelmetlenségből összetaposott tojások csillogó és minden bizonnyal csúszós nyomokat hagytak. A legtöbb tojást azonban nem zúzták széjjel, az emberek összeszedték őket, majd egykori, vagyis egykor leendő szüleik felhalmozott porhüvelye mellé rakták.

Minél jobban figyelték a jelenetet a halászhajóról és a félúton várakozó csónakból, a mozdulatok annál absztraktabbak lettek; különböző méretű pöttyök, majd ismétlődő egyenes vonalak a szürke fény gézfüggönye mögött. Meg is feledkeztek arról, hogy élőlényeket látnak, legyenek azok emberek vagy pingvinek. Már nem hipnotikus jelenet volt, inkább unalmas. Aztán a szem ismét valami részletre fókuszált, lábra, csőrre, egy madárra, amit úgy vonszoltak a parton, akár egy halott gyereket, majd ismét a tengerészek arca villant fel az emlékezetben, sosem érintett állatok sosem érzett pulzusa vibrált, mielőtt elhalt volna a mellkasokban, erősen lüktetett a hajó vagy a csónak korlátjába kapaszkodó kezek rugalmas bőrű hüvelyk- és mutatóujjai között.

Hirtelen megint minden csendes lett. Még a szigeten lévő emberek is elhallgattak. Akkor aztán bal oldalról valami megzavarta a kemény munka utáni rövid pihenőt: csuszamlás hangja volt, az egyik sziklafalból omlott le egy rész. Rövid, tompa sikoly követte. Az egyik tengerész közelebb ment a sziklafalhoz, felemelt egy követ, lehajolt, de azonnal vissza is hőkölt, a követ pedig leejtette a földre. Majdnem megcsípte egy csőr. A férfi újra felvette a követ, feje fölé emelte, aztán már csak a suhogás zaja hallatszott, ahogyan a követ a madárra dobta. Később, már a hajón, azt mesélte, hogy abban a pillanatban az állat csak nézte őt mozdulatlanul, meg sem próbált menekülni, kampós csőrét a keltetett tojás alatt nyugtatta. A férfi végül megint lehajolt, felvette a halott madarat és a pingvin által védelmezett, érintetlen tojást.

Egyetlen élő állat sem maradt a szigeten. Igazság szerint kicsi kolónia volt, harmincegyednél is kevesebb; azok a tengerészek, akik tavaly látták őket, azt állították, hogy azóta még kevesebben lettek. Akkor az emberek a tetemekkel visszaszálltak a csónakba. Hallatszott, hogy énekelnek. Tudták, aznap este jó vacsora ígérkezik, puha pingvinhús és fehérjében gazdag, hatalmas omlett, amit mind be fognak falni.

Miközben a csónak, amelyről Auguste az egész jelenetet végignézte, elindult a hajó felé, a férfi észrevett valami fekete alakot, épp a közelükben csusszant a tengerbe. Arra a felmosórongyra hasonlított, amelyet Mrs. Bridge szokott padlótisztításra használni. Gus lehajolt, elkapta a pingvint, és rögtön megérezte az állat idegességét, erejét, még ha addigra elgyengült is egy kicsit – máskülönben nem lebegett volna a csónak közelében –, de amikor beemelte a csónakba, az állat felsikoltott: hasán élettelenül lógott törött szárnya. Meg akarta csípni Gust, ép szárnyát pedig minél magasabbra nyújtani; a férfi derekáig érő teste csúszkált Gus kezei között, és kemény volt, mint egy izom. Csakhogy a pingvin – fajtársaihoz hasonlóan – a vízen kívül tehetetlen volt. Valaki felé hajított egy arra kallódó hálót, az állat azonnal béklyóba kötve találta magát, és hiába hadakozott; időnként rekedt rikoltás hagyta el a csőrét, a hang az egyik tengerész szerint olyan volt, mint egy boszorkányé… … …

II.

Hozzászokott a bálnaevéshez, és futott a juhok mellett ezen a fekete, zöld, komoly vidéken. Gyakran hajóra szállt; egy nap látta, ahogyan egy gyilkos bálna felfal egy fókát a part mellett. Arra gondolt, ez a fóka akár Prosp is lehetett volna, ha szabadon jönne-menne, és nem tartozna hozzá. Állandóan Prospot figyelte, Prospot rajzolta, Prospról írt. Állata minden egyes mozdulata osztályozva és archiválva volt. Az 1836‑os évben nem volt olyan emberi lény, aki Gusnél többet tudott volna az óriásalkákról. Leveleket írt Garnier-nek, és mindenről tájékoztatta. Garnier belenyugodott a megoldásba. Amúgy sem volt Lille-ben állatkert, abba pedig Gus sosem egyezett volna bele, hogy óriásalkáját a Párizsi Botanikus Kertnek adja.

Megérkezése után beleszeretett valakibe, megházasodott, és most már Feröer szigeteki férfinak vallotta magát. Elinborg, a felesége vele együtt vigyázott a pingvinre. Gus azt mondogatta magában, teljesen egyikőjüket sem érti, a madarat azért nem, mert madár, a feleségét pedig azért nem, mert dánul beszél, amit Gus még nem sajátított el tökéletesen, a helyi dialektust pedig alig beszélte. Ráadásul Elinborg erről a vidékről származott, ami végül is majdnem olyan egzotikus, mint Amazónia, hiszen az ég és a tenger – végeérhetetlen mindkettő – ugyanazt a fullasztó érzést keltette, mint a dzsungel, amelynek mélységéről mit sem tud az ember. Néha elnézte, ahogy Elinborg alszik. Erős volt és szép, a haja ugyanolyan finom szálú, mint Prosp tollazata, csak éppen sárga, akár a kanári; keze a lepedőt szorongatta fedetlen válla alatt, tenyere piros volt, de kézfeje, ahogyan egész teste is, fehér, nyáron pedig rézvörös, nyilván a széltől.

Ahogy aludt, Elinborg ernyedt, duzzadt ajkával a legderűsebb, legsebezhetőbb lény volt, akit Gus valaha is látott. Azon gondolkodott, vajon miről álmodhat a felesége, képzelőereje vajon milyen tájakat képes teremteni, hiszen a jéghideg víz fölött – amelybe sosem jutott volna eszébe még csak a lábát sem belelógatni – trónoló meredek sziklafalakon, a végtelen füves mezőkön kívül, ahol semmiben sem gyönyörködhetett a szeme, semmi mást sem látott még, fogalma sem volt, milyen egy erdő, vagy egyáltalán egy fa, hiszen az egész szigetcsoporton nem volt egy darab sem. Elinborg a sziget egyetlen cseppnyi nagyvárosát, Tórshavnt hagyta el a tucatnyi házból álló falu, vagyis Gus és Prosp kedvéért. Egy bekerített terület közepén építettek egy medencét, pedig a házuk előtt, ahogyan minden itteni ember háza előtt, ott terült el a tengerpart; Gus esténként továbbra is kivitte a pingvint fürdeni.

A homok fekete volt, és kellemesebb, mint az Orkney-szigetek köves partja. Minden egyes alkalommal, amikor Gus a parton sétált, az jutott eszébe, hogy Elinborg sosem fogja megtudni, milyen is a tengerpart Franciaországban, például Dunkerque-ben, ahol a homok világos színű, és nyáron néha egész álló nap csillog a kék égbolt fényében; ez a természeti jelenség a felesége számára teljességgel ismeretlen volt. Néhány hónapja Prosp fürdéshez készülődve általában Gus előtt vagy után lépdelve menetelt – mindketten saját ritmusukban haladtak. A madár olyan elemeket és tájakat is ismert, amikről Gusnek fogalma sem volt, mint például az óceán mélyét, a bálnák víz alatti árnyékát, a heringfelhőket, a vihar hirtelen szélrohamait, egyszóval azokat a dolgokat, amelyek Elinborgnak sokkal ismerősebbek voltak, mint neki. Amikor Prosp úszott, Gus voltaképpen már nem is nagyon vigyázott rá. Bokájára hurkolt spárgával a homokos partot a fűtengerrel összekötő részen szunyókált, vagy a magával vitt könyvet olvasta; a leszúrt cölöp tetejére eszkábált egy ponyvát, hogy védelmet találjon az esőtől, így várta vissza az állatát.

Időnként azon gondolkodott, vajon Prosp a szemében továbbra is egy pingvin, egy madár, egy rejtélyes és teljesen idegen teremtmény‑e, akit egyébként nem értett jobban, mint ahogy a madár őt, pedig az alaktanát és kifejezéseit már alaposan elsajátította. Valójában olyan sok időt töltött a pingvinnel, hogy néha az az érzése támadt, már maguk sem tudják, ki kicsoda, hogy valójában egymás meghosszabbításai. A csizmája magasságában elhelyezkedő tollkinövés olyan természetessé vált számára, mint az, hogy sapkát visel; olyan magától értetődő volt azt mondani ennek a földön nehézkesen mozgó madárnak: „gyerünk, indulás”, mint Elinborg előtt kinyitni az ajtót, ha otthonról elindultak valahová.

Nevetségesnek tartotta ezt a gondolatot, mégis úgy érezte, hogy pingvin módra képes gondolkodni. Erről senkinek sem beszélt, sem élőben, főképpen pedig a levelezésében nem említette, de úgy hitte, megérzi Prosp érzéseit. Ha a pingvin bosszús volt valamiért, rosszkedvét úgy mutatta ki, hogy lábait a talajba cövekelve csak állt mozdulatlanul, és félig behunyt szemével úgy nézett ki, mint egy mindentudó, bosszúálló totem. Gus hiába próbálta kedves szavakkal meglágyítani, a kővé dermedt, dühös madár csak nem mozdult. Ha mindennek ellenére Gus mégis elővette a rajzfüzetét, Prosp rezzenéstelen pózáról készített rajza teljesen érdektelenre sikeredett, olyannyira, hogy a férfi meg volt győződve: a madár szántszándékkal viselkedik úgy, akár egy darab kő, mint a szobájába száműzött, büntetésben lévő gyerek, aki a tálcán elé rakott ételt sem hajlandó megenni. Ha Gus kinyitotta az elkerített rész kapuját, és a part – vagyis az ellenállhatatlan fürdőzés helyszíne – felé vette az irányt, hátha akkor a pingvin megadja magát, a madár épp csak a fejét fordította felé, és tagadhatatlanul megvető tekintettel figyelte, ahogyan Gus megtesz néhány lépést, mintha életében még ilyen abszurd mozdulatot nem látott volna.

Majd fásult – sőt mi több, leereszkedő – arckifejezéssel szép lassan, egyenes nyakkal és dölyfös csőrrel menetelni kezdett a köves partra vezető ösvényen, de nem az ég felé tartotta a csőrét, mint amikor jókedve van, hanem szinte a talajjal párhuzamosan. Annak viszont nem volt tudatában, hogy ebben az ingaszerű, ügyetlen járásban, amit az előretartott csőr csak még inkább kibillentett egyensúlyából, volt valami jámbor és komikus, amiért is Gus azt kívánta, bárcsak a pingvin rosszkedve minél tovább tartana. Aztán egy perc sem telt bele, és a tengertől való izgatottság úrrá lett Prospon, úgyhogy máris minden el volt felejtve… … …

III.

Már nem volt halszaguk, Gusnek nem csípte többé a só a bőrét, Elinborg haját sem borzolta össze többé a szél: lesimított haját kettéválasztva, fülét eltakarva viselte. Házitanító foglalkozott a gyerekekkel, néha elvitte őket sétálni az erdőbe. Mindannyian szerették Dániát, a széles utcákat, a lovak patájának zaját a fakockákon.

Gus 1845-ben állást kapott a koppenhágai egyetemen. Kutatásait kiterjesztette az északi növényvilágra, biológiára. Hetente többször vacsoráztak náluk egyetemisták. Családias hangulatban, mértéktartó és fesztelen stílusban, komolyan beszélgettek, nagyjából mindenről. Koppenhágán kívül álló házuk nem volt túl nagy, de társult hozzá egy bohém kert, amelyhez természetesen egy medence is tartozott: épp szemben állt a tengerrel, ami Prosp miatt volt nagyon fontos. Gyakran jártak arra hajók, de a madár már hozzászokott.

Így aztán Prosp többé-kevésbé ugyanazt az életet élte, mint korábban, kivéve, hogy nagyjából egy hónapja modellt állt Augustine-nel egy festményhez. A kép a festő és a kislány ötlete volt. Gyönyörű gyermekportrénak ígérkezett, a pingvin szigorú formájú, veszélyes csőre jól elvált a kislányruha egyszerűségétől, a kislány pedig a festőre vagy a festőállványra meredt, arckifejezése komoly, egyszersmind csibészes, és teljességgel tudatában van a pózolásnak. A háttér tavirózsazöld volt. Egy kívülállónak furcsa lehet az egyre inkább protestáns lelkészre hasonlító madár és a szétbomlott fonatú kislány – mint aki épp most hagyta abba a játékot – párosítása, de Gus úgy gondolta, hogy az ő szemükben ez a barátságot jelképezi majd, a Prosppal való életük természetességét.

Gus nem akart többé a faj jövőjére gondolni. A madara pusztán egy kissé különös háziállat és persze a barátja is volt, különcség, amit a diákjai imádtak. Nem volt megoldás arra, hogy a faj ne pusztuljon ki, ami olyan súlyos, olyan nagyszabású esemény, hogy jobb nem is gondolni rá, helyette inkább a saját életüknek örültek. Egyébként Gus ezért is foglalkozott inkább a flórával egy ideje. Egy százszorszépet elveszíteni nem tűnt annyira drámainak, mint egy hanggal és érzésekkel bíró élőlényt.

Néha azon morfondírozott, hogy ha valaki néhány év múlva meglátja Augustine és Prosp portréját, azt kérdezi majd magában, mi volt ez a mesebeli lény, ez a szárnyak nélküli, hatalmas madár az óriási, rinocéroszorra hasonlító csőrével. Ezen gondolkodott, miközben nézte a madarát, de rögvest el is hessegette a gondolatot, mert tehetetlenségérzés követte, és homályos lelkiismeret-furdalás, amiért nem tudott több óriásalkát befogni és védelmébe venni, amikor Eldey szigetén megmentette Prosp életét.

Prosp öregedett ugyan, de meglepő módon még mindig nagyon élénk volt, bizonyos értelemben akár egy gyerek. Imádta a rákot, sokkal inkább, mint a halat. Még duzzogott is, ha túl sok heringet kapott; egy szép napon pedig elcsent egy darab kenyeret, amit Ottarr hagyott a kertben. Onnantól kezdve, ha valakinek a kezében kenyérdarab volt, esetleg keksz, Prosp rikoltozva, szemérmetlenül követelt belőle, egyáltalán nem tartva attól, hogy megbüntetik. Gus szerint a pingvin biztonságos életmódja – vagyis hogy soha nem kellett harcolnia a táplálékért – volt a felelős azért, hogy Prosp természete szeszélyessé és a végsőkig követelőzővé vált; egy kicsit úgy viselkedett, mint egy gyerek, aki a szüleitől függ: néha megbüntetik, de inkább engednek neki.

Ennek ellenére, amikor esténként, a tanítványai távozta után egyedül maradt az állattal a neki készített melegházban, Gus a melankólia jeleit vélte felfedezni rajta. Persze az is lehet, gondolta, hogy a saját melankóliájáról van szó, csak ráfogja a ködös tekintettel távolba meredő állatra. Gus olyankor odahívta magához Prospot, intett neki, a madár pedig imbolyogva nekiindult, és odatartotta gazdájának a nyakát, hogy megsimogassa. Ahogyan az Orkney-szigeteken, főleg pedig a Feröer szigeteken csinálta, három korsó vizet locsolt az állatra. Prosp azonnal összeszedte magát, széttárta csonka szárnyait, majd a rögtönzött vízesés alatt lesimította a tollait… … …

A szerző utószava

Egyetlen olyan történelmi beszámolót sem ismerünk, amely egy ember és egy óriásalka barátságát mesélné el. Gus és Prosp történetének megalkotásában ellenben nagy hasznomra vált az a bőséges dokumentáció, amelyet az 1844-ben hivatalosan is kihaltnak nyilvánított, legalább húszezer éve ismert – noha minden jel szerint ennél jóval ősibb – fajról írtak; a Marseille melletti Cosquer-barlangban talált csodálatos falfestmények között pedig ott találjuk az északi félteke alkáinak három rokonát is – akiket, és ezt nem lehet eléggé hangsúlyozni, nem szabad összekeverni a déli félteke pingvinjeivel, még akkor sem, ha az óriásalka a maga nyolcvan centiméterével nagyjából a királypingvinnel azonos magasságú.

Hadd említsek meg néhány könyvet, amelyek nélkül a magamét nem tudtam volna megírni. Elsősorban Henri Gourdin Le Grand Pingouin (Óriásalka) című könyvét, amely 2008-ban jelent meg az Actes Sud kiadónál; ez volt az első olvasmányom a témában, és sokszor kanyarodtam vissza hozzá. Csak ajánlani tudom Henri Gourdinnek az általam is többször megidézett Jacques Audubon XIX. századi természettudósról írt csodás életrajzát, Du temps où les pingouins étaient nombreux… (Amikor még sok pingvin élt…), amely regényem első korrektúrájának olvasása idején, 2022 tavaszán jelent meg a Pommier kiadónál; idesorolom Jean-Luc Porquet Lettre au dernier grand pingouin (Levél az utolsó óriásalkához, Verticales, 2016) című munkáját is, amely egy faj kihalásával együtt járó tudásanyag elvesztéséről elmélkedik.

Jeremy Gaskell Who Killed the Great Auk? (Ki ölte meg az óriásalkát?, Oxford University Press, 2001) című könyvében olvastam először William Proctorról, aki azt hitte, hogy az óriásalkák már 1837-ben kihaltak. Tévedésének köszönhetően élhette át ugyanazt a tapasztalatot, amelyet Gus élt át a könyvemben: rájött ugyan valamire, de nem értette, hiszen a korszakban honos gondolatok, elméletek és nézőpontok ezt még nem tették lehetővé. Márpedig Proctor, és vele együtt Gus is, ráéreztek arra a valóságra, amelyben ma élünk, abban a korszakban, amely a legtöbb szakértő szerint a hatodik tömeges fajkihalást hozza magával.

Ha meg szeretnénk érteni, milyen nehézséget jelenthetett egy 1835–1850 körül élt embernek felfognia, hogy a fajok kihalhatnak, érdemes elolvasni Julien Delord L’Extinction d’espèce. Histoire d’un concept & enjeux éthiques (A fajok kihalása. Fogalomtörténet és etikai kérdések, Publications scientifiques du Muséum, 2010) című alapvető művét. Darwinnak a Beagle hadihajón tett utazására Gus Eldey szigetén tett látogatása után került sor, A fajok eredete is csak 1859-ben jelent meg. Gusnek és kortársainak az evolúció gondolata meg sem fordult a fejében; a világ története akkoriban semmi olyasmire nem hasonlított, ami nekünk már teljesen természetes. Ahogyan a fajok esetleges kihalása csakis az őslénytankutatás keretei között volt értelmezhető számukra, amely már – az első mamutcsontok felfedezésével – a XVIII. század vége óta virágzott.

A kihalás jelképévé vált dodó – ez a madár fogad bennünket a párizsi Természettudományi Múzeum eltűnt fajok termének bejáratánál, itt egyébként egy kitömött óriásalkát is őriznek – csak 1848-ban, egy Hugh Edwin Strickland nevű ornitológus The Dodo and its Kindred (A dodó és rokonsága) című munkájának köszönhetően kezdett ismertté válni, amikor Gus kalandja már a vége felé közeledett. De igazából Lewis Caroll Alice Csodaországban című könyvének 1865‑ös megjelenése hozta el számára a világhírt, ahol, mint tudjuk, a dodó fontos szerepet játszik.

Ugyanezzel a témával kapcsolatban elolvashatjuk William Broderip „The Dodo” című tanulmányát, amely 1852-ben jelent meg a The Literary Gazette, and Journal of Belles Lettres, Arts, Sciencesban, valamint Anthony S. Cheke és Samuel T. Turvey „Dead as a Dodo: The fortuitous rise to fame of an extinction icon” (Halott, akár egy dodó: a kihalás jelképének váratlan felemelkedése) című, jóval frissebb munkáját (Historical Biology, vol. 20, n° 2, 2008), és ne feledkezzünk meg Clara Pinto-Correia Return of the Crazy Bird: The Sad, Strange Tale of the Dodo (Az őrült madár visszatérése. A dodó szomorú és furcsa története, Copernicus Books, 2003) című művéről sem.

Ahhoz, hogy fogalmat alkothassak a Feröer szigetek Gus korabeli állapotairól, az író és fordító Xavier Marmier témába vágó, nagyon inspiráló tanulmányát olvastam, amely a La Revue des deux mondes-ban jelent meg 1839-ben. Ezt forgatva ismerkedtem meg többek közt a Feröer szigeteki emberek mélyreható és minden bizonnyal hipnotikus énekeivel. Ami a fiatal Augustine és Ottarr portréinak epizódját illeti, nagyon sokat köszönhetek a párizsi Petit Palais-ban 2020–2021-ben rendezett „A dán festészet aranykora” című kiállításnak, valamint a Paris Musées kiadónál megjelent katalógusnak.

E rövid utószónak szétfeszítené a kereteit, ha felsorolnám mindazokat a számomra fontos könyveket, amelyek az állatok viselkedésével, érzelmeivel és gondolkodásával foglalkoznak. De mindenképp meg kell említenem Carl Safina munkásságát, legfőképpen pedig a Qu’est‑ce qui fait sourire les animaux? (Min nevetnek az állatok?, Vuibert, 2018) című könyvét vagy a szociológus Dominique Guillo két munkáját: Des chiens et des humains (Kutyák és emberek, Le Pommier, 2009), valamint Les Fondements oubliés de la culture (A kultúra elfeledett alapjai, Le Seuil, 2019); véleményem szerint Guillo a „különbségek kölcsönös egyeztetésének” gondolatával rendkívül termékeny elméleti keretet biztosít az emberek és állatok között zajló folyamatok leírásához.

Végezetül el kell mondanom, hogy ez a regény valószínűleg nem született volna meg, ha kiadóként nincs szerencsém a nagy ornitológus, Joanna Burger Le Perroquet qui m’aimait (A papagáj, aki szeretett engem, Plein Jour, 2020) című könyvénél bábáskodni. Köszönöm neki és barátjának, Tikónak.

Tartalom

I.

II.

III.

A szerző utószava

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Kontrollszerkesztő Orzóy Ágnes
Felelős szerkesztő Dávid Anna
Kézirat-előkészítő Molnár Eszter Edina
Korrektor Balogh Emerencia
A borítót Farkas Anna,
a könyvet Pintér József tervezte
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 543 5

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL