Erin Sterling

THE WEDDING WITCH

BOSZORKÁNYOS ESKÜVŐ

Kossuth Kiadó

Tartalom

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Tessának és Hollynak

PROLÓGUS

Szenteste

Királyi Fő kocsma, London

A manók igazi pöcsfejek voltak.

Nem az a kis, piros-fehér csíkos ruhát viselő fickó, amelyik a kocsma bejáratához közeli tábláról vigyorgott Bowenre az ünnepi lasagne és a „BOLDOG KARÁCSONYI TOJÁSLIKŐRT!” felirat mellől, és aki a pimasz sapkája meg a túl nagy szeme miatt úgy festett, mint aki túl sok koffeint fogyasztott. Nem, Bowennek az igazi manókkal volt aznap gondja, a hosszú, fehér köpenyesekkel, akik titokzatos hegyi otthonukban élnek Skandinávia vad partjain, valamint a szinte kibogarászhatatlan feljegyzéseikkel, amelyeket egy rohadt hétig próbált megfejteni a British Library egy poros szobájában, és amelyekről végül kiderült, hogy egy kicseszett mézsör receptjei, közel száz oldalon keresztül.

Örülhetnek, hogy ötszáz éve kihaltak, gondolta sötéten, míg felhajtotta a sörét, és a sietős léptekkel haladó járókelőket nézte a karácsonyi fényekkel teleaggatott utcán, meg az autókat, amelyek jeges vizet vertek fel a kerekükkel.

A háttérben valaki gesztenyékről, kandallókról énekelt, aztán maroknyi vendég viharzott be az ajtón nevetve és beszélgetve, mire Bowen összehúzta magát.

A városban töltött hat és fél nap máris megviselte, de még volt egy kis elintéznivalója Londonban, mielőtt hazatért volna a kunyhójába Wales hegyei közé, ahol hideg, magány és sötét várta, mégis hazavágyott.

Most, hogy kiderült, csak az idejét pazarolta a manókra, vissza kellett térnie Declan varázslatához, de szívesen tette. Valahogy boldogabb volt, ha dolgozhatott. A telefonjára pillantott, ami 16:58-at mutatott.

Ötre kellett ideérnie, de ezeknél sosem lehetett tudni. Bowen már korábban is üzletelt „beszerzőkkel” – emberekkel, akik mágikus tárgyakat árultak. Kétes üzlet volt, veszélyes, és a legtöbbjüknek gőzük sem volt róla, mi van a birtokukban. Bowen egyszer vett egy tizenkilencedik századi kristályserleget, ami minden folyadékot megmérgezett tizenöt méteres körzetben. Az az idióta meg a kávéscsészéi mellett tartotta.

Úgyhogy Bowen a legkevésbé sem volt jó véleménnyel azokról, akik olyasmibe ütik az orrukat, amiről fogalmuk sincs, de nem tagadhatta, hogy olykor hasznukat veszi. A boszorkányokkal ellentétben ők nem érezték a kísértést, hogy megtartsák a mágikus tárgyakat, és nem volt a múltjukban évszázados családi viszály sem.

Akivel pedig ma találkozott, a „TLB Viszonteladói Kft.” képviselője, különösen jó volt a szakmájában. Több mint egyéves együttműködésük során Bowen megszerzett egy varázskönyvet, amelynek 1832-ben nyoma veszett, egy pakli tarot-kártyát, ami egykor John Dee varázslóé volt, és egy albumot, ami képes volt bármikor előidézni a Szent Vitus-táncot.

Ezért kért mára találkozót T-vel a TLB-társaságból – szerencsére mindketten épp Londonban tartózkodtak. Amikor az óra ötöt mutatott, Bowen az ajtóra meredt.

Mintha csak erre várt volna, egy férfi lépett be rajta, megszólaltatva a kis csengőt. Elegáns öltönyt viselt, és kopasz koponyáján megcsillant a fény, amint lerázta az ernyőjéről a vizet. Ragyogóan fényes cipőjével és keret nélküli szemüvegével banktisztviselőre emlékeztetett, egyértelművé téve, hogy beszerző. Mind így néztek ki.

Bowen biccentett felé, de a férfi pillantása átsuhant felette, majd szélesen elmosolyodott, és egy asztalhoz sietett, ahol egy hozzá hasonlóan öltözött férfi ült.

Bowen homlokráncolva figyelte, majd, amikor a kis csengő újra megszólalt, a bejáratra nézett, amelyen apró alak viharzott be, akit mintha fehér szőr borított volna. Havat hordott be a szél az ajtón, ami újra becsapódott, a kutyaszerű lény pedig megrázta magát, és lecsavarta a nyakáról gyapjúsálját.

A fehér szőrme mögül puha, barna haj bukkant elő, és a nő kutató tekintettel megfordult, majd Bowenre nézett. És… A francba! Mintha faltörő kos ütközött volna a mellkasának. Mintha halántékon vágták volna. Mintha… Te jó ég, nem tudott több hasonlattal előállni, mert a műszőrme tulajdonosa rámosolygott, és az asztalához sétált, Szent Bugi golyóira és más testrészeire!

Ahogy közelebb ért, Bowen megállapította, hogy a szeme színe a hajának árnyalatában játszik, hogy mindkét orcáján gödröcskék vannak, és hirtelen örült, hogy a hosszú évek alatt szakállat növesztett, mert érezte, hogy elpirult.

Ő, elpirult… Jobb lett volna most azonnal holtan összerogyni.

Miközben felállt, meglökte az asztalt a térdével, de a nő ügyet sem vetett rá, kesztyűs kezét felé nyújtotta, amit Bowen automatikusan megrázott.

– Bowen – mondta a nő. De honnan tudja a nevét? Vajon meghalt? A kocsma lenne a mennyország? Nem, számos kultúrában tanulmányozta a túlvilági életet, és egyik sem kocsmaként írta le, ráadásul a nőnek amerikai akcentusa volt, ami furcsa lenne egy walesi pasi mennyországában, bár igazából bármi lehetséges, és…

– Tamsyn Blight – folytatta a nő. – Jó, hogy végre megismerem az e-mailek mögött rejtőző férfit! – A tekintete Bowenre esett. – Azaz az e-mailek mögött rejtőző szakállat – állapította meg, és Bowen tudta, hogy ezen nevetnie kellene, vagy legalább jelezni, hogy érti a viccet, de az agya egyre csak az e-mail és a Tamsyn szavakat ismételgette. Szóval ezt jelentette a T betű. Ezzel a beszerzővel üzletel több mint egy éve. És még mindig a kezét fogja. Gyorsan megrázta, bólintott, és hátralépett, majd az asztalra mutatott.

– Rendben. Üljön le!

– Köszönöm – trillázta a nő, Bowen pedig kihúzta a székét, mélyen belélegezve súlyos, citrusos parfümje illatát.

A kocsma hirtelen túl melegnek és zsúfoltnak tűnt, és hallotta, amint ezt mondja: – Hozok egy italt. – Ezután már fordult is meg, kis híján feldöntve egy rénszarvasos pulcsit viselő férfit, aki épp a Rockin’ Around the Christmas Tree című slágert énekelte. Bizonyára a pulcsi volt az oka az ezután történteknek. A pulcsi és a pánik, amit Bowen érzett, amikor a pultos várakozón nézett rá, ő pedig rádöbbent, hogy meg kellett volna kérdeznie a nőt, mit kér. Mégsem vihet neki sört. Esetleg egy pohár bor… vagy egy aromás gin-tonik. Ehelyett a pulton lévő kis táblára mutatott, amelyen az állt: RUDOLF-ROZÉ, 7£.

– Azt kérem.

Néhány perccel később visszatért az asztalához, Tamsyn pedig mosolyogva felé fordult. Ám a mosolya eltűnt, amint az italára nézett.

– Nem mondták, hogy csillámport is tesznek bele – magyarázkodott Bowen, miközben a nő tágra nyílt szemmel elvette a poharat.

– És a világító kacskaringós szívószálról sem tettek említést?

– Nem.

– És arról sem, hogy úgy néz ki, mint a vér?

– Arról sem. És a karácsonyfáról sem.

Tamsyn kihalászta a hatalmas rozmaringágat az italból, és próbaképpen beleszagolt, mielőtt kortyolt volna belőle. Nem lehetett olyan rossz az íze, mint ahogy kinézett, mert újra ivott, és megvonta a vállát.

– Mikor igyon az ember ízléstelen ünnepi koktélt, ha nem karácsonykor?

Bowen épp leült volna, de most homlokráncolva nézett ki az ablakon. A havas esőn át is látta a szemközti kisboltot, ami már bezárt, a kocsma előtt pedig egy család sétált el, különböző mintájú karácsonyi pulóverekben, az apa hóna alatt egy üveg bor, és éppen nevetett valamin, amit az anya mondott.

Tamsyn letette az italt, és előrehajolt, karját az asztalra fektetve.

– Nem tudta, hogy szenteste van?

Bowen nyilván nem tudta, de a Rudolf-féle rémálomrozé után muszáj volt némileg megőriznie a méltóságát.

– A varázslók a téli napfordulót, a Yulét ünneplik, az pedig néhány nappal ezelőtt volt – emlékeztette a nőt.

Nem mintha megünnepelte volna. Túlságosan lefoglalták azok a szörnyű manók és a mézsörük. Igazából nem is emlékezett, mikor vett részt utoljára az ünnepségen. Talán tíz éve? Még a Declannal történtek előtt. Mielőtt életcéljává tette volna, hogy helyrehozza a dolgokat.

És éppen ezért találkozott most T-vel. Azaz Tamsynnal, aki ragyogó szemmel, várakozó mosollyal nézett rá, mintha próbálná őt megfejteni. Levette a kabátját és a kesztyűjét, míg Bowen azt a rémes koktélt hozta neki, ami most is ott csillogott-villogott előtte, és mélyzöld garbója kiemelte a sötét haján játszó aranyszín fényeket.

Illett hozzá a neve, lágy volt és nőies, mégis ismerősen csengett. Vajon használta ezt a nevet az e-mailjeiben? Biztosan nem, különben Bowen nem lepődött volna meg annyira, hogy nem egy férfival találkozik. Talán olvasta valahol, vagy egy boszorkány említette.

– Meg kell mondjam, meglepődtem, hogy velem akar dolgozni, azon meg pláne, hogy találkozni is szeretne – jegyezte meg a nő, miközben az állát a tenyerébe támasztotta.

– Miért?

A nő pislogott.

– Maga nem Bowen Penhallow?

Bowen helyeslően mordult, mire a nő még zavarodottabbnak tűnt.

– És nem gyűlöl engem a családja?

Bowen a homlokát ráncolta.

– Miért? – Ahogy a többi varázslócsaládnak, úgy a Penhallow-knak is voltak évszázadokra visszanyúló viszályai, de nem emlékezett rá, hogy az ellenségeik között Bligh nevű is lett volna. Hacsak…

– Az apámra gondol? Simon Penhallow-ra? Mert ő mindenkit gyűlöl.

A három fiát is beleértve, gondolta. Egy éve nem beszélt az apjával, és az volt a legszomorúbb az egészben, hogy ezt egyáltalán nem bánta. Egy kicsit sem lepődött volna meg, ha megtudja, hogy az apja egy beszerzővel köt sötét üzletet, főleg, ha az olyan tehetséges, mint Tamsyn.

Ám a nő megrázta a fejét.

– Rhysra gondoltam.

– Rhys senkit sem gyűlöl – vágta rá Bowen, ám rögtön eszébe jutott valami, amitől összeszorult a gyomra, és a korsót szorongató tenyere izzadni kezdett. – Maga… maguk ketten…

Hármójuk közül Rhys volt a legfiatalabb, és – bár ezt Bowennek fájt beismernie – a legvonzóbb is. Érthető lett volna, ha szemet vet egy olyan gyönyörű nőre, mint Tamsyn, de a Katie Evansszal történtek után 2007-ben (és 2009-ben, aztán 2013-ban, ami aztán véget vetett az egésznek, egészen a 2016-os váratlan fejleményekig) megállapodtak, hogy nem randiznak egymás exeivel.

Nem mintha ez randi lett volna. Üzleti megbeszélés volt, épp ezért volt annyira furcsa, milyen kellemetlenül érinti a gondolat, hogy a nő randizhatott Rhysszal.

És még furcsább volt, mennyire megkönnyebbült a nő arcán átsuhanó rémületet látva.

– Te jó ég, nem! – mondta a nő gyorsan, a fejét rázva. – Nem, nem, nem, ő nagyon is foglalt volt, amikor találkoztunk. – Sóhajtva az italába kortyolt, és Bowennek volt egy olyan benyomása, hogy erőt gyűjt a továbbiakhoz. – Én talán… – kezdett bele, és oldalra döntötte a fejét. – Esetleg megpróbáltam megszerezni egy bizonyos tárgyat, nem éppen tisztességes eszközökkel, hogy úgy mondjam.

Bowennek most már eszébe jutott, miért volt ismerős a neve.

Rhiannon cicijére!

– Tamsyn Blight. – Bólintott. – Aki úgy tett, mintha a Boszorkányügyi Intézetnél dolgozna Sírvölgyben, és adott Rhysnak és Vivienne-nek egy Eurüdiké-gyertyát, hogy…

– Hogy elkapjanak egy kísértetet, én pedig eladhassam a gyertyát egy rendkívül tehetős ügyfelemnek, igen – fejezte be könnyedén a nő, mintha mi sem lenne természetesebb. – De a kísértet ereje sokkal nagyobb volt, mint hittem, így az öccse és a barátnője megmentett, én pedig jó útra térve elhagytam Georgiát. Most pedig már professzionális beszerző vagyok – összegezte, majd széttárta a karját.

– Hűha! – nyögte ki Bowen. – Most már a felesége. Vivienne. Nem a barátnője.

– Gratulálok! Küldök majd nekik egy szószostálat. De térjünk a tárgyra – mondta, és a kezét az asztalra tette. – Szenteste van Londonban, havas eső esik, maga pedig ide hívott. Miért? Állást ajánl?

Bowen a sörébe kortyolt, és próbálta összeszedni a gondolatait. Abban a pillanatban, hogy a nő besétált az ajtón, elvesztette az eszét, és most vigyáznia kellett, hogy jól fogalmazzon.

– Magát akarom.

A rohadt életbe, haver!

– Vagyis azt akarom, hogy nekem dolgozzon – tette hozzá sietve, amikor Tamsyn szemöldöke eltűnt a sűrű frufruja alatt, miközben az ajka szétnyílt. – Mint beszerző, természetesen… Ezt a munkát kínálom. Amit már most is csinál, csak éppen nekem csinálná, mert szükségem van néhány dologra – mágikus dolgokra, nem furcsákra. Vagyis hát furcsák, de nem veszélyesek, így beszerezheti őket. Ahogy most, csak máshogy. Nem úgy máshogy, hanem…

– Tehát azt ajánlja, hogy kössek kizárólagos szerződést magával, és csak magának szerezzek be mágikus tárgyakat – szakította félbe a nő, mire Bowen lehunyta a szemét, és sóhajtott.

– Igen. Ezt.

A nő néhány pillanatig némán tanulmányozta, mialatt Bowen azon tűnődött, hány Rudolf-rozét kellene meginnia ahhoz, hogy az elmúlt percek nyomtalanul eltűnjenek az elméjéből. Ötöt? Hatot? Talán tíz elég lenne.

– Miért? – kérdezte a nő, és amikor Bowen nem válaszolt rögtön, megvonta a vállát. – Mármint, egy éve szerzek be magának cuccokat. Mi változna?

Az változott, hogy Bowen úgy érezte, kifut az időből. Tíz éve próbált rátalálni a varázsigére, amivel megmentheti Declant, és egy tapodtat sem haladt előre. Nem pazarolhatott el több időt minden varázsigére, ami esetleg működhet, és egyik beszerző sem volt olyan jó, mint Tamsyn.

Ám senki nem tudott róla, min dolgozott az elmúlt tíz évben, és most sem akarta elárulni.

– Nem az a fontos, hogy fizetek? – kérdezte, mire Tamsyn mosolyogva hátradőlt.

– Végre egy nyelvet beszélünk, Bo. Hívhatom Bónak?

– Kérem, ne! – mondta Bowen, mire a nő kuncogott, és keresztbe fonta a karját.

– Rendben, Bowen. Mennyit fizet? – kérdezte, mire a férfi felvillanyozva kiegyenesedett. Erre legalább felkészült. Mondott egy számot.

A nő mondott egy nagyobb számot.

Bowen mondott egy annál kisebb számot, de az előző ajánlatnál nagyobbat, és néhány forduló után megállapodtak egy összegben, amivel mindketten elégedettek voltak, bár Bowen összes megtakarítása ráment. De megérte.

A havas eső kissé alábbhagyott, és mindkettőjük pohara üres volt, amikor Tamsyn a kabátjáért nyúlt. Bowen is felállt, levette a szék támlájáról a bőrdzsekijét. A kocsma mostanra kiürült, így nem volt feltétlenül szükséges a nő hátára tennie a kezét, hogy az ajtóhoz kormányozza, de azért megtette. Ha egy kissé lehajolt, beszívhatta a haja illatát.

Ahhoz képest, hogy az elmúlt évtizedet a walesi hegyek között töltötte, elzárva a világtól, meglehetősen civilizált volt.

Az ajtóhoz érve Tamsyn megfordult, kiszabadította a haját a kabátja gallérja alól, mire Bowent megint fűszeres aroma csapta meg, ami a karácsonyt idézte fel benne. Meleg, édes illat, ami a szegfűszegre és a narancsra emlékeztette.

– Nem írunk szerződést? Csak kezet rázunk, ahogy az úriemberek, és kész, magának dolgozom?

– Úgy valahogy. – Bowen kihúzta a kezét a zsebéből, és felé nyújtotta, ám Tamsyn nem fogadta el, csak állt ott, a szőrös kabátjában, miközben az ajtót verte az eső, és a hangszórókból a Last Christmas szólt. – Mi a baj? – kérdezte Bowen morcosan, és szemügyre vette az ujjait. Kezet ugyan mosott, de a mágikus tárgyak nyomot hagytak rajta – ezt nem lehetett eltüntetni vízzel és szappannal. Ám a tenyerén nem látott foltot, sem sárkányport (ami még a csillámpornál is rosszabb volt), úgyhogy igazán nem értette, miért nem rázott vele kezet a nő.

– Ha kezet fogunk, hivatalos, ugye? Társak vagyunk?

Bowen felvonta a szemöldökét.

– Aha. – Bólintott, mire a nő is biccentett.

– Rendben. De először… – Azzal kinyúlt, megragadta Bowen pulcsiját, és magához húzta.

Bowen egy pillanatra elhűlt, aztán nem gondolkodott többé. Csak a nő száját érezte, ami édes és hideg volt a bortól. Az illatát, a parfümjét, a bőre aromáját. Érezte, te jó ég, érezte őt! A nedves száját, a bátran köröző nyelvét, mintha nem is a sötét kocsmában lennének, hanem a hálószobájában, távol a kíváncsi tekintetektől.

Bowen keze a nő csípőjére vándorolt, megragadta a nadrágja korcát, és közelebb húzta magához, miközben visszacsókolt. Halványan hallotta, mintha valaki fütyült volna, de ez lehetetlen volt, mert csak ketten voltak az egész világon.

Aztán vége lett.

Hűs levegőt érzett, amikor a nő hátralépett, és kigyúlt arccal, nedves ajakkal, vágytól csillogó szemmel nézett rá.

Bowen mellkasa zihált, a karja kinyújtva maradt, Tamsyn pedig reszkető hangon felnevetett, és félresimította a haját az arcából.

– Egyes számú szabály… – mondta. – Sose bújj ágyba ügyféllel. De a kettes számú szabály: sose hagyj ki egy kínálkozó alkalmat, ha fagyöngy alatt állsz. – A fejük fölé mutatott, ahol Bowen zöld leveleket, fehér bogyókat és aranyszalagot pillantott meg.

Zavartan nézte, Tamsyn pedig a kezéért nyúlt, és megrázta.

– A közeli viszontlátásra, főnök! – csilingelte, és a hűvös fuvallattal együtt távozott.

Január

Feladó: BGPCymru@gmail.com

Címzett: BlighAcquisitionsLLC@aol.com

Tárgy:

T,

Csatolom a leírását és az utolsó ismert fellelhetőségét a 13. századi kehelynek, amit legutóbbi e-mailemben említettem. Állítólag szellemidéző mágiával bír, valószínűleg átverés, de azért érdemes megnézni.

B.

Feladó: BlighAcquisitionsLLC@aol.com

Címzett: BGPCymru@gmail.com

Tárgy: Re:

B,

Valószínűleg átverés? VALÓSZÍNŰLEG? Ha szellemidézésről van szó, a „valószínűleg” sok pluszmunkát jelent, barátom. A másfélszeresét kérem, veszélyességi pótlékként.

T.

Feladó: BGPCymru@gmail.com

Címzett: BlighAcquisitionsLLC@aol.com

Tárgy: Re: Re:

Nem állapodtunk meg veszélyességi pótlékban.

Feladó: BlighAcquisitionsLLC@aol.com

Címzett: BGPCymru@gmail.com

Tárgy: Re: Re: Re:

Rendben, akkor most mondom, mivel – gondolom – ebben egyetérthetünk, a zombik veszélyesek.

Bármiféle szellemidézéssel a díjam megduplázódik (és jobb, ha megállapodunk, mert az előbb a másfélszerese volt, de vitatkozni kezdett, úgyhogy most megemelkedett, és nem lesz könnyű meggyőzni az ellenkezőjéről, csak hogy tudja. ;) )

Feladó: BGPCymru@gmail.com

Címzett: BlighAcquisitionsLLC@aol.com

Tárgy: Re: Re: Re: Re:

Rendben.

Feladó: BlighAcquisitionsLLC@aol.com

Címzett: BGPCymru@gmail.com

Tárgy: Re: Re: Re: Re: Re:

Bowen, kérem, ne írjon több hosszú és személyes üzenetet, nincs időm elolvasni. Csss!

Feladó: BGPCymru@gmail.com

Címzett: BlighAcquisitionsLLC@aol.com

Tárgy: Re: Re: Re: Re: Re: Re:

Tudom, hogy örömmel űz belőlem gúnyt, de ezzel nem emelkedik a díjazása. Jobb lenne, ha megkeresné azt a kelyhet.

Feladó: BlighAcquisitionsLLC@aol.com

Címzett: BGPCymru@gmail.com

Tárgy: Re: Re: Re: Re: Re: Re: Re:

Ó, Bowen!

Kedves, drága Bo!

Nem mondtam magának, hogy én vagyok

a legjobb? Nem hiszi, hogy egyszerre tudok gúnyt űzni magából és megkeresni a kelyhet? Míg a megterhelő alkudozással voltam elfoglalva, írtam egy barátomnak, Hollisnak, mert biztos voltam benne, hogy láttam a kelyhet a gyűjteményében, és igazam volt! Miközben magával leveleztem, Hollis buborékfóliába csomagolta

a cuccot, és jövő héten nálam lesz.

Ismerje el, hogy lenyűgöző vagyok, és ne feledje a megtalálónak járó 30%-os díjemelést!

Csók,

Tamsyn

Feladó: BGPCymru@gmail.com

Címzett: BlighAcquisitionsLLC@aol.com

Tárgy: Re: Re: Re: Re: Re: Re: Re: Re:

Te jó ég, Tamsyn, maga egy igazi csoda! Kissé ijesztő, mégis csodálatos.

Ez remek. (És csak 20% az emelés, de szép próbálkozás volt.)

B.