Amikor megérkezik a gróf

NEM MEGFELELŐ UDVARLÓK

NOVELLA HAT

EBONY OATEN

Tartalomjegyzék

Amikor megérkezik a gróf

Fejezet 1

Fejezet 2

Fejezet 3

Fejezet 4

Fejezet 5

Fejezet 6

Fejezet 7

Fejezet 8

Fejezet 9

Fejezet 10

Utószó

Ebony Oatenről

Amikor megérkezik a gróf

Eredeti cím: Fetch The Christmas Earl

Szerző: Ebony Oaten

Copyright © 2026 Ebony Oaten

Minden jog fenntartva. A mű bármely részének reprodukálása előzetes engedély nélkül tilos.

Snow Goat Publishing

PO Box 2160

Rangeview 3132

Victoria, Ausztrália

Amikor megérkezik a gróf

Egyetlen bírói kalapácsütés mindent megváltoztatott. Egy aláíratlan levél pedig újra felforgatta az életét.

Tegnap még egy úrilány volt átalakított kalapokkal és kölcsönvett álmokkal. Ma Anne Sloane már Penge Lady Anne-je — és apja új címén még meg sem száradt a tinta, amikor rejtélyes levél érkezik, amely a lány kezét követeli. Udvarlás nélkül. Név nélkül. Csupán egyetlen kezdőbetűvel, egy fodros tollas pecséttel, és azzal a dermesztő sejtetéssel, hogy családja váratlan szerencséje valójában valaki mást illet.

Anne-nek egy ragyogó londoni szezonban kell helytállnia, amelyre sosem született: el kell sajátítania az illem szabályait, meg kell fejtenie a vizitkártyák üzeneteit, és kegyes mosollyal kell tűrnie olyan férfiakat, akiknek lehelete egy lovat is ledöntene — miközben az anonim levelek egyre baljósabbá válnak, és egy ismeretlen fenyegetései mind szorosabbra fonódnak körülötte. Egyetlen biztos támasza Fetch, az inas, aki mintha a semmiből bukkant volna elő, aki meglepő könnyedséggel rántja ki őt a megvadult lovak útjából, és aki a kalapdobozainál is súlyosabb titkot cipel. Minél inkább Anne-re támaszkodik, annál erősebben érzi: Fetch egyáltalán nem az, akinek látszik.

Amikor rang, önazonosság és örökség egyaránt veszélybe kerül, és felébred egy tiltott vonzalom, amelynek Anne még nevet sem mer adni, vajon sikerül kiderítenie, ki fenyegeti valójában a családját — mielőtt teljesen elveszik tőle azt az életet, amelyet épp most kezdett megszeretni?

Fejezet 1

Anglia

1818. december

Alig három perccel azután, hogy Papa jókedvű búcsút intett a canterburyi örökösödési bíróság hivatalnokának, máris minden feje tetejére állt. Megbízható háziemberük, egyszerre komornyik, lakáj és mindenes, Michaels alig csukta be a bejárati ajtót, máris felkiáltott Mamma:

„Végre megtörtént, drága gyermekeim! Az én legkedvesebb Sloane uram immár a hatodik Penge gróf! A canterburyi bíróság a mi javunkra döntött, vagyis az ő javára!”

George és Anne Sloane anyjuk izgatott felszólítására letették az olvasnivalójukat.

George felvont szemöldökkel Anne-re pillantott, ő pedig egy vállrándítással felelt. Anne agya most lassabban járt, mint a téli méz – akkora volt a döbbenet.

Amióta Penge ötödik grófja közvetlen örökös nélkül meghalt, Anne nem engedte meg magának, hogy túlságosan reménykedjen: aligha hull majd valaha az apjára a grófi korona itt, Nettlebury félreeső kis szegletében.

Közös döbbenetükre és örömükre Papát, mint másod-unokatestvért, a gróf legközelebbi élő férfirokonának nyilvánították, így ő lett az örökös.

„Egy gróf felesége leszek!” – mondta Mamma.

„Valóban, grófném, Sloane asszony” – felelte Papa, miközben dolgozószobája nyugalmából belépett a szalon érzelmi forgatagába. Több levél is volt a kezében, amelyeket bizonyára a hivatalnok adott át neki. Az egyiket Anne-nek nyújtotta. „Tessék, Lady Anne, ez neked érkezett.”

Izgalom futott végig Anne testén attól, hogy apja így szólította meg. Ahogy átvette a levelet, látta, hogy azt valóban egyenesen Lady Anne-nek címezték.

„Ugyan, ez meglehetősen gyors. Ez talán drága bátyám, Lord George tréfája?” – kérdezte Anne, és futó pillantást vetett rá.

George üres arckifejezése semmi csalafintaságot nem árult el. Nyilvánvalóan nem ő volt.

Mosolyogva feltörte az ismeretlen pecsétet. Az három tiszta darabra vált, ő pedig gondosan visszaillesztette őket az oldalasztalkán a könyve mellé. Szerette gyűjteni a pecséteket, és épen megőrizni a lenyomatukat, mert olyan ritkán kapott közvetlenül neki címzett levelet.

„Olvasd fel, Lady Anne” – mondta Mamma, szemét tágra nyitva a várakozástól.

Anne belekezdett:

„»Legdrágább Lady Anne! Gratulálok a nemrégiben önre mosolygott szerencséhez.«”

Mamma közbevágott:

„Ez milyen kedves!”

„Ó, te jó ég...” – olvasta Anne tovább a levelet. A hangneme élesen eltért a nyitó megszólítástól.

„Mi az?” – követelte Mamma.

„Azt írja: »A lehető leghamarabb meg fogom kérni a kezét, hogy a Penge-birtok visszakerüljön jogos helyére a családi vonalban.« A »családi« szót még alá is húzta nyomatékul. Aztán azt írja: »Alázatos szolgája«, de nincs aláírás, csak egy T betű.”

„Mutasd csak ide” – Mamma Anne felé nyújtotta a kezét, ő pedig engedelmesen átadta neki a papírt további vizsgálatra.

Mamma a fény felé tartotta a lapot, mintha az majd felfedné a titkait.

Anne megérintette a pecsét három darabját, és úgy illesztette össze őket, mintha sosem törtek volna el. A viaszpecséten egy díszes toll és a T betű képe látszott.

Anne megkérdezte:

„Papa, kik voltak még az ügyben érintett családok? És melyiküké volt a T betű?”

A frissen kinevezett hatodik Penge gróf elgondolkodott.

„Volt egy Thomas Thomas, és volt egy Wilfred Thackeray. Ó, és volt egy korábbi család is, amelyik visszalépett: a Trenthamek.”

George is bekapcsolódott:

„Nem volt ott egy Tormund is?”

„Ó, igen, ő is, William Tormund.”

Anne felsóhajtott.

„Más szóval: mindegyikük?”

Papa megerősítette:

„Igen, úgy tűnik.”

George incselkedve ugratni kezdte Anne-t:

„A kishúgomnak titkos hódolója akadt!”

„Titkos gyűlölője – az pontosabb volna” – mondta Anne. A levél hangneme ugyanis azt sugallta, hogy Anne-nek semmi beleszólása nincs a dologba, és hogy aki írta, az továbbra is magát tartja az igazi grófnak.

Mamma azonban már jóval előrébb járt a tervezgetésben.

„Semmiképp sem helyénvaló, hogy egy gróf maga hordja szét az üzeneteket a gyermekeinek. Azonnal új személyzetet fogadunk, hogy helyettünk járjanak-keljenek és kiszolgáljanak bennünket.”

Papa megrázta a fejét, és ünnepélyesen így szólt:

„Adok neked egy napot, hogy hadd örülj kedvedre, Penge grófné, mert nagyon is jól tudom, mennyire felőrölte az idegeidet ez az ügy húsvét óta. Holnaptól azonban úgy élünk tovább, mintha mi sem történt volna.”

George Anne-re vetette azt a titkos, testvérek között jól ismert „jó is volna” pillantást, amelyet oly gyakran a szüleik rovására váltottak.

„Uram! – kiáltott Mamma. – Minden megváltozott! A lehető leghamarabb el kell látogatnunk a családi birtokra, és meg kell ismernünk az örökségünket. Nettlebury talán megfelelő lakhely egy úriember családjának, de egy gróf nem lakhat ilyen isten háta mögötti helyen!”

Anne örült, hogy abban a pillanatban nem volt tea a szájában, különben az egészet a ruhájára köpte volna.

„Jussunk túl előbb a télen és az újéven – mondta Papa. – Majd tavasszal elutazunk oda, ahol Penge van, amikor az efféle utak ismét járhatóvá válnak.”

„Hogyan bosszanthatsz engem ennyire?” – csóválta a fejét Mamma a férje felé. „Azonnal mennünk kell! Lord George most már az örökösöd, neki is tudnia kell, hogyan kell egy jövendőbeli grófnak viselkednie, és Lady Anne-nek új ruhákra lesz szüksége a szezonra!”

Szezon? Az izgalom végigfutott Anne-en ettől a csodás fejleménytől. Szezonja lesz! Olyan nagyszerűnek és csodálatosnak hangzott az egész.

Papa az ablakokon át a külvilág felé fordította a tekintetét.

„Odakint úgy szakad a hó, hogy attól még egy jegesmedve is otthon érezné magát. Én ugyan nem indulok ki ebbe, hogy belebetegedjem. Épp csak most lettem gróf; azt hiszem, inkább szeretnék még jó darabig az is maradni.”

Mamma a csaknem felnőtt gyermekeik felé fordult.

„George, Anne, az életünk visszafordíthatatlanul jobbra fordult, és ez azt jelenti, hogy nekünk is jobb emberekké kell válnunk. „Anne, illemtan- és táncórákat fogsz venni, hogy a jövő évi szezonod valóságos diadal legyen!”

George – vagyis Lord George – a kezébe fojtotta a kuncogását.

Anne résnyire húzta a szemét válaszul.

„És te, Lord George, én kis hercegem, ugyanebben fogsz részesülni, ahogy az illik egy gróf fiához, aki egy napon továbbviszi a családi hagyományokat!”

Most Anne kuncogott a keze mögött.

George tartása meglankadt.

„Miféle családi hagyományokat?”

Mamma elszántan csípőre tette a kezét.

„A Penge család hagyományait!” Aztán halkabban hozzátette: „Bármik is legyenek azok.”

És belegondolni, hogy amikor Anne ma reggel felébredt, még csak Anne Sloane kisasszony volt, egy úriember lánya. Alig egy órával ezelőtt azonban már Lady Anne lett, és megkapta élete első – bár meglehetősen nyers és zavarba ejtő – házassági ajánlatát!

Fejezet 2

1819. február

Nem a híres Almack’sba mentek ezen a borongós februári délutánon, hanem valami nagyon hasonló helyre. Talán majd, amikor végre elkezdődik az igazi szezon, abba a híres helyre is ellátogatnak.

Ma egy bájos helyen foglaltak helyet, amelyet Mamma csak úgy emlegetett: „kis Almack’s”, délután négyórai ebédre. Milyen messzire jutottak ilyen rövid idő alatt: alig néhány nappal a londoni érkezésük után máris egy ilyen pazar helyen ebédeltek.

Virágok díszítették az összes asztalt és a falikarokat. Minden ajtónyílást hatalmas virágurnák ékesítettek, bódító illatuk összevegyült a finom méhviaszgyertyák illatával. Mély tálakban valódi nárciszok pompáztak, csavart fűzfaágakkal, mintha odabent is egy gyönyörű szabadtéri kert virulna. Bájos sárga krókuszok is feltűntek itt-ott, ugyanabban a napsütéses árnyalatban, mint a nárciszok. Finom vízzel telt tálkákban lebegtek minden teríték közepén.

Egy elegánsan öltözött pincér tálalta a levest, aztán meghajlással egy üzenetet nyújtott át Anne-nek, és távozott.

Mamma a levélkét nézte, majd így szólt: „Úgy látszik, máris benyomást tett valakire.”

Anne megfordította a papírt, és a fény felé billentette a viaszpecsétet. Összeszorult a gyomra, amikor felismerte a jelvényt, amelyet egyszer már látott. Egy göndörödő toll és a T betű.

„Bárki legyen is ez” – mondta Anne, miközben feltörte a pecsétet –, „tudja, hogy itt vagyunk.” Mielőtt elolvasta volna az üzenetet, végignézett az éttermen. Sok asztalnál ültek, de minden társaság láthatólag kizárólag önmagával volt elfoglalva. Senki sem nézett feléjük, és végképp senki sem tűnt úgy, mintha Anne arckifejezését lesné a kezében tartott levél láttán.

Milyen különös.

Épp meg akarta kérdezni a pincértől, kitől kapta a levelet, de a férfi már eltolta a szervizkocsiját. Kiabálnia kellett volna utána, hogy visszahívja, és egy motoszkáló hang a fejében figyelmeztette, hogy egy vendégekkel teli termen át kiabálni bizony nem volna illendő. Olyan vendégek között pedig különösen nem, akik könnyen a kezükben tarthatták az ő szezonbeli sorsát, és ezzel együtt a jövőjét is.

A kíváncsiság győzött. Feltörte a pecsétet, és kinyitotta a levelet.