Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

Beöthy Zsolt

BEVEZETÉS

I. FEJEZET

II. FEJEZET

III. FEJEZET

IV. FEJEZET

V. FEJEZET

VI. FEJEZET

VII. FEJEZET

VIII. FEJEZET

IX. FEJEZET

X. FEJEZET

BEFEJEZÉS

FÜGGELÉK

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

dr. Szilágyi Ágota

A XX. SZÁZAD
ANGOL REGÉNYE

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-511-2 EPUB
ISBN 978-963-559-512-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1935 körül

a borító a tárgyalt időszak brit (angol, skót, ír)
irodalmi Nobel-díjasainak (Rudyard Kipling,
W.B. Yeats, G.B. Shaw, John Galsworthy)
portréi részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Beöthy Zsolt

emlékének
hálás tanítványa

BEVEZETÉS

E munka a mai kor angol regényíró dalmát tárgyalja. Annak „Kis tükrét" akarja a közönség elé tárni. Saját korunk irodalmának kutatása igen nagy nehézségekbe ütközik, hiányzik a történelmi távlat, mely az elmúlt korok elbírálásának segédeszköze. Ha valaki „horribile dictu“ sohasem olvasta Shakespeare-nek egy sorát sem, nem látta színpadon egy darabját sem, akkor is tudja, hogy költőfejedelemről van szó, akit évszázadok sikerei ültettek trónra. Kortársai, jóllehet nagyra becsülték az „avoni hattyút", igazi nagyságát csak az utókor méltatta kellőleg.

Néha egy irodalmi mozgalom a maga korában felforgatja az egész világot, és mégis, évek múlva, csak az irodalom kutatói foglalkoznak az elavult ízlésű irányzattal.

E könyvecske a mai kor irodalmának egy igen jelentékeny részét óhajtja a közönséggel megismertetni - Nagy-Britannia regényirodalmát, az utóbbi 35 esztendőben. A felölelt írók és munkák névsora a könyv terjedelme folytán nem tökéletes, de legjobb tudásommal igyekeztem azokat kiválasztani, akik a mai gondolkodás, a mai ízlés fejlődésére előreláthatólag maradandó hatást gyakoroltak.

Munkámban tanítványaim: dr. Bárd Imréné, dr. Pályi Gyuláné sz. Berinkey Blandine és dr. Závody Albinná sz. dr. László Irma úrhölgyek voltak segítségemre. Ezért e helyen is hálás köszönetemet fejezem ki nekik.

Budapest, 1935 november hava

Dr. Szilágyi Ágota

I. FEJEZET

A legtöbb idegen a kontinens felől érkezik és Dover felől közelíti meg Angliát. A hajó elé felejthetetlen látvány tárul. Megközelíthetetlenül és hűvösen emelkednek ki a tenger habjaiból a part hófehér sziklái. Ez a látvány önkéntelenül is eszünkbe juttatja, hogy előttünk ez a természet-alkotta monumentum: az angol embert ábrázolja, aki éppen ilyen megközelíthetetlen és hűvös, és akit jellemének puritán volta öltöztet fehér ünneplőbe.

Megértjük, miért nem taposhatta ezt a földet évszázadok óta ellenség lába, megértjük „splendid isolation“-jét (elszigeteltségét), mely biztosította a nemzeti lélek egyensúlyát.

A hajóállomás forgatagában szemünkbe ötlik egy ember. A rendőr. Az angolok ,,Bohöy“-ja. Sürgő-forgó utasok, vám- és passzus-vizsgálat, izgalom, kapkodás, melynek közepében ott áll, kedvesen mosolyogva, rendíthetetlen nyugalommal ez a gyönyörű szál fiú. Mellé állunk. A nyugalom és biztonság érzete fog el, hiszen véd Anglia évszázados, hagyományok által megszentelt törvényeinek őre. Más nemzetek rendőrségei másként hatnak az idegenre, magunk is félünk, nem megyünk-e tilos oldalon? Nem követtünk-e el valami hibát? A doveri kikötő kétméteres szőke óriása az érkező idegen számára az angol kormány első jelképe. Jelképe az országnak, amely büszke és gazdag, békés és kiegyensúlyozott, még ebben a világkataklizmában is, melyben mindnyájan elvérzünk és védelmet ígér azoknak, akik földjére érkeznek.

Angliai utunkban a legszembeötlőbb az, hogy mennyire tiszteli a nép a hagyományokat. Szép nagy házakat városokban és falun gyertyafénnyel világítanak, mert módos gazdáik óvakodnak a villanyvilágítástól, mely a hagyományok ellen vétő újítás. A „Temple“ - a jogászvilág otthona - ősi udvarain a sürgő-forgó, pereskedő tömeg apró, düledező sírhantokban botlik meg, melyek alatt évszázados háborítatlan nyugalmukat alusszák rég elhalt angol urak és hölgyek. Ha feltámadnának, látnák ugyan a technika vívmányait, de azt is, hogy a bírói és ügyvédi talárokat árusító környékbeli üzletek még mind megvannak, hogy az üzlethelyiségek ma is olyanok, mint 2-300 évvel ezelőtt. Vannak szokások, amelyek teljesen elvesztették jogosultságukat és mégis változatlanul megmaradtak, így a parlament ajtónállója, mielőtt egy képviselő autóját hívná, nem mulasztja el, hogy előírt módon ne kiáltsa: „Who goes home?“ (Ki megy haza?) Amikor London utcáin a közbiztonság még nagyon gyenge volt, a képviselők csak csoportokba verődve mertek hazatérni az éjjeli parlamenti ülésekről, és a csoportosulásra való felszólítás még ma is felhangzik. A gyapjúzsák,[1] a királyi udvartartás szokásjogon alapuló hagyományai nem változtak és nem is fognak megváltozni abban az országban, ahol Birmingham a legújszerűbb gépeket, a legtökéletesebb technikai vívmányokat gyártja tízezerszámra.

*

Nagyon nehéz saját világunkban megkülönböztetni, mi a korszerű és mi a divatos. Megtalálni, ami majd maradandó lesz, ha most el is halványul, - a hangos dobszóval járó divat hóbortja mellett. Korszerű az, ami lélektani alapon nyugszik, divatos, amit rendszerint haszonlesésből dobtak oda prédául az újságra éhes tömegnek.

Ezeken a nehézségeken Hippolyte Taine francia esztétikus segít át bennünket milieu elméletével. Ő állapította meg a környezet hatását az irodalom fejlődésére, irányaira. Ez az újabb irodalom megbírálásánál is értékes eszköz. Természetes, hogy saját irodalmunk áttekintése még így is nehezebb. Senki sem próféta a maga hazájában és senki sem tudja egész élete tapasztalatainak hatása alatt megszokottá vált környezetét úgy meglátni, mint más nemzetét. Sok apró jellemző vonás, amely külföldön szemünkbe ötlik, itthon megszokott; sok apró hiba, amelyet szeretettel elnézünk, visszataszító az idegennek, sok erényünk, melyet mi a megszokás szürkeségében észre sem vettünk, az idegen szemében ragyogónak látszik.

Aki mostanában hosszú távoliét után Angliában járt, vagy aki a régebbi irodalmat összehasonlítja az újjal, meglepetve fogja látni, hogy az angol irodalom külső képe sokban eltér a múlttól.

Mac Carthy angol történettudós írja, hogy Viktória királynő trónra lépése idején az akkori miniszterelnök Rómában tartózkodott. A trónváltozás hírére a lehető leggyorsabban igyekezett vissza Angliába, azaz váltott lovakkal, vitorlás hajón, éppen úgy, mint Julius Caesar - kétezer évvel ezelőtt. Ha Viktória halálakor 1901-ben megismétlődött volna ez az eset, a hazatérő miniszterelnök váltott lovak helyett, gyorsvonaton és autón, vitorláshajó helyett, gőzhajón utazhatott volna. Mac Carthy ezzel azt bizonyítja, hogy soha még akkora és oly lényeges változáson nem esett át a világ, mint a XIX. században.

Az idők megváltoztak, velük változtak az emberek. Egy időre eltűnt az útszéli romantika. A kedélyes és nyugalmas „Merry Old England" földesurait kimozdította helyükből a rohanó idő. A születés eddig pótolhatatlan előjogait pótolja a mindenható pénz. A régi nyugodalmas élet egyetlen izgalmát, a postakocsin való utazást a vonat megfosztotta romantikájától.

A régebbi angol irodalom főtárgyát az úti élmények képezték. Az ú. n. pikareszk vagy kópéregény hallatlanul népszerű volt a Szigetországban. Thialet György, a jeles francia esztétikus Nagy-Britannia modern regénye címen igen érdekes tanulmányt írt. Szerinte napjaink lélektani elemzéssel foglalkozó regényirodalma a „pikareszk “ regény jelenlegi alakját műveli, azzal a különbséggel, hogy míg Fielding, a Tom Jones írója, hősének országúti kalandjait írja le, a mai író az agy tekervényes útvesztőjén barangol és ott keresi azokat a kalandokat, melyeket a XVII. század hőse az országúton talált.

Hobbes, a XVII. század ízig-vérig angol gondolkozója szerint, a gondolkodás művelete azonos az algebrával. Éppen úgy, mint ahogy az algebrában a számtani műveleteket a betűk értékére való tekintet nélkül végezzük, a gondolkodás műveleténél sem vesszük tekintetbe a képzetek mineműségét, csak a velük foglalkozó számtani műveletet. Ez a jellemző tantétel magyarázza meg az angol ember koncentrációját. A MacCarthy-féle legnagyobb változás ellenére, amelynek kell, hogy nyoma legyen az angol ember lelkében is, a korban jelentkező óriási kilengéseknek ellenére, a szigetlakok élete nem változott meg lényegében. Algebrai műveletüket az angolok éppen olyan következetességgel végzik ma, mint őseik. A sokat emlegetett „spleen" (a hóbort) sem egyéb, mint a túlságba vitt következetesség megnyilvánulása. Ha tehát bármely kor angol embere a gondolkodás valamely ágát, a lelki élet valamely megnyilvánulását meg akarja ismerni, csak egy egyenletet kell felállítania, amelyikben az ismeretlen X-et keresi.

A jelenkorban egy új tudományos áramlat hódít tért Angliában, melyet C. Lloyd Morgan indított útnak 1900-ban megjelent könyvében és melyet Behaviourism-nak neveznek. A mai kort jellemző pszichológiai kutatás teremtette meg ezt a tant. Tudjuk, hogy az emberi vagy az állati agy bizonyos behatás (stimulus), illetve inger alatt más és más megnyilvánulást, azaz responziót (feleletet) ad.

A tudomány mai állapota a lehetetlenség fogalmát igen szűk körre szorította. Az 1001 éjszaka repülő szőnyege, sok egyéb csodája ma már titokzatosságuktól teljesen megfosztva, jól ismert jelenségei mindennapi életünknek. Mély homály fedi azonban azt, hogy születik az agytekercsek mozgásából az elvont gondolat. Lloyd Morgan nyelvén: miért nem vált ki valamely stimulus mindig és mindenkinél ugyanolyan responziót. Lloyd Morgan tana algebrai műveletekre alapítja levezetéseit. Számtalan kísérlet történt primitív állati és gyermeki elmékkel. Az irodalom magáévá tette a Behaviourism gondolatát. Ma az író arra törekszik, hogy megmagyarázza, hogy alakja valamely stimulus hatása alatt miért így és nem másképen cselekszik. Ha tehát ezt a kérdést tisztázni akarjuk, az irodalomban is Hobbes és Morgan módszerét alkalmazva, egy egyenlet felállítására kell törekednünk. Az irodalmi művekben szereplő egyének a legtöbb esetben azonban nem primitív és nem gyermeki elmék. Az író tehát kénytelen alakjait úgy megteremteni, hogy azoknak gondolatvilágában bizonyos kilengés, illetve egyoldalú fejlődés tegye lehetővé a pszihológiaí kutatást. Ez magyarázza a patologikus, bűnügyi (kriminal) regényeket, melyek főleg a német és az olasz irodalomban lépnek fel sűrűn. Az angolok tiszta logikája és gondolatvilága a leggyakoribb, legemberibb és legmegbocsáthatóbb őrületre helyezi a fősúlyt: a szerelemre. Ez az érzés ma már nem a „nyilazó gyermek játszi kedvtelése", amely annyi költőt foglalkoztatott, de kinetikai erő. Éppenúgy, mint a gőz vagy villamosság, mellyel a modern ember számolni szokott. A modern regényirodalom szerelmes hősének minket érdeklő legfontosabb körülménye, látva azt, hogy szerelmes, és azt, miként cselekszik, hogy megtudjuk, mi az indító oka annak, hogy így és nem másképp cselekszik: azaz algebrai nyelven egy ismeretlen X-et keresünk.

Egyenletbe foglalva tehát:

S + A = X

S = Szerelem. A = Actio X = cselekedet.

Az angol észjárás tiszta logikája, Hobbes és Morgan tanításának alkalmazása segített elő abban, hogy az emberi elme működésének tiszta képét találjuk meg. Ezeknek a tanoknak alkalmazásával találkozunk mindenfelé az angolszász irodalomban. Jellemző, hogy hiányzik belőle a hálószobák életének túlfűtött leírása. A szerelmi élet ábrázolásánál mindig meg van a következetesség ereje és támasztéka. A modern regényalakok közül pl. Lady Chatterley és a Point Counter Point, Lucy Tantamount-ja tiszta erkölcstől annyira elütő életük ellenére is bizonyos fokig igazolva vannak azáltal, hogy önrendelkezési jogukban való tántoríthatatlan hittel haladnak a maguk útján.

„Az új nő” (The new Woman) jellemző tulajdonsága a céltudatosság. A piruló hajadon, a képmutatásban és tudatlanságban nevelt feleségjelölt létjogosultságát eltüntette az új dolgozó nő, aki sportban, munkában edződött, aki férjének munkatársa, pajtása óhajt lenni. Természetes, hogy a női nem életében évtizedek alatt kialakult változás bizonyos kilengéseket hozott magával Angliában is. A külföldi irodalomban gyakran látjuk, hogy az új női típus keletkezésével a szabad szerelem dicsőítése jár együtt. Az angol irodalomban szigorúan elválasztják a Lucy Tantamount-féle alakokat a többi nőtől. A jelenkor írója nem hagyhatja ki az efféle jelenségeket. De a puritán angol gondolkodás a házitűzhely szentségét, az istenadta szerelem tisztaságát szigorúan körülhatárolja és azt nem profanizálja sehol.

Itt talán az angolokkal szemben annyiszor felhangzó ellenvetésre találunk, hogy a képmutatásig védik erényeik látszatát. Meglehet, de annyi bizonyos, hogy ezzel körömszakadtáig védik azt az igen magas színvonalú erkölcsi felfogást is, amely a nemzet létalapja.

Ez a tisztaság utáni vágy, a megtisztulásnak ez az érzése, amely a legtöbb angol könyv olvasása közben és után elfog, egyik legmélyebb oka a brit irodalom nagy sikerének és úgy a régi, mint a mostani regényirodalomra jellemző.

A ködös Albion a világ egyik legszebb országa. Mezőin, melyeket sehol sem fest oly zöldre az éghajlat, mint éppen itt, a virágok és fák kultusza valóságos díszkertet teremtett az egész országból. A tenger (fenséges látványán kívül azonban nincsenek nagy hatások. Hiányzik a hóborította hegyek egekig érő zordsága, hiányzik a magyar Alföld mérföldes búzatábláinak egységesen fenséges látványa. A vidék képét kedves, aprólékos báj jellemzi. A vadrózsa-koszorúzta régi hidacska, mely suhanó patakon vezet át, a rét, melynek smaragdján a virágok ezrei tarkáiknak, hihetetlenül nagy szerepet játszanak az angol ember életében. Közismert tény, hogy a lakosság legnagyobb része kényelmetlen, több órás utazásnak teszi ki magát naponként, hogy hivatalába, munkahelyére jusson, csakhogy este és ünnepnap a szabad természetben gyönyörködhessék. Ez a vágy nyilvánul meg a természet gyakori leírásaiban és a legaprólékosabb részletek gondos festésében. Pl. egy régi tölgyfaláda fényezett fájában visszatükröződő kandalló lángjának leírásával az író gyakran lefoglal egy egész oldalt. A terített asztal virágdísze, a kandalló párkányát ékítő rózsacsokor kedvelt és bőven fejtegetett témák.

Salvador de Madariaga szerint az angol embernek vizuális percepciója van. Ezt már a nyelv is igazolja. Minden nyelv a megértés folyamatát elvont agybeli működéssel hozza kapcsolatba (érteni, verstehen, comprendre), csak az angol mondja azt „I see“ (látom). Velünk is láttatja ami szép és kedves az országukban. Emberi vonás a szép környezet és jó társaság szeretete. Ilyenbe visz az angol irodalom, még ha alacsonyabb néposztály kietlenebb körülményéiről van is szó. A szépnek, a megnyugtató isteni igazságnak mindenkor nyomát találjuk. Ez határolja el az ősi angol humorral párosulva a legélesebben a brit irodalmat az amerikai Egyesült Államokétól.

Az angol nyelven írt könyveknek igen nagy százaléka detektívregény. Ez a csak ritkán irodalmi színvonalú, de nagyon népszerű műfaj, a britek vadászszenvedélyének köszönheti létezését. A legveszedelmesebb fenevad: a gonosz ember üldözése, a legizgatóbb hajsza. Az angol detektívregény kivétel nélkül leteríti prédáját, a bűnös megkapja büntetését, az ügyes vadász, a kiváló detektív pedig, diadalra viszi a világ erkölcsi rendjét. Az angol önérzet növelésére a legmegátalkodottabb bűnösök rendszerint külföldi eredetűek, leginkább színes vagy kevertvérű emberek. Ha angol ember a bűnös, akkor a külföldön szokásos patológiai momentum helyett, rendszerint kísérteties, földöntúli - esetleg hipnotikus vagy túlvilági hatalom kényszere alatt cselekszik. A hagyományos kísértetjárás, amelyről még a legújabb korban is egész komolyan beszélnek, sok régi udvarházban szerepel.

Visszatérve kiindulási pontunkra a Hobbes-féle elméletre, látjuk, hogy korunk angol regényirodalma - jóllehet nem zárkózik el a legújabb kor haladásától sem - igen sok vonásban megtartotta hagyományos jellegét: gondolkodásának képzetei megváltoztak, de gondolkodásának módja nem.

Anglia irodalmában körülbelül egy évtizede erős kilengéseket tapasztalunk. Még a XVIII. század legmerészebb írói sem képzelték volna el D. H. Lawrence írásmódját. Taine szerint minden korszak kezdetét bizonyosfokú gyermekesség, minden korszak végét dekadencia jellemzi.

Az kétségtelen, hogy ma új korszakot élünk, azt azonban csak az utókor döntheti el, hogy az új korokat jellemző romboló kedv a kisgyermek játékos ökle, vagy a már felserdült ifjú sújtó pörölye által tör-e arra, ami régi.

[1] A lordkancellár ülőhelye az angol felsőházban, ma már csak nevében gyapjúzsák, megjelenésében azonban kerevet. (a Digi-Book Kiadó megj.)

II. FEJEZET

Az 1900-ik esztendő, mely a mi századunkba vitte át a világot, telve volt forrongó élettel. Változások, felszabadulások remegtették meg az emberiséget. Hatásaikat napjainkig érezzük.

Az angol regényirodalomnak azok a termékei, amelyek akkor láttak napvilágot, ma is kedvelt olvasmányai az angoloknak. Az írók két táborra szakadtak. Az egyik csoport a régi angol irodalmi hagyományokhoz ragaszkodva fejleszti az irodalmat, a másik le akarja dönteni mindazt, ami régi és új formák, új eszmék felé törekszik.

Az elmúlt század fordulója egyik legboldogabb korszaka volt a történelemnek. Béke, megelégedés, jólét uralkodott mindenfelé. Az alsóbb társadalmi rétegek előretörése még nem szorította háttérbe a közép és felsőbb osztályokat. A „Tőke" még nem volt ellenség, viszont a Születés már nem volt oly hatalmas védőgát mint eddig, nem zárt el ezreket a boldogulás lehetőségétől. A „Pénz" elérhető volt és a „Pénz" megvásárolt sok mindent, amihez eddig csak születés juttatott. Viszont a születésüknél fogva kiváltságos egyének harca az előre törő tömegek ellen még nem volt oly elkeseredett mint napjainkban.

Az irodalom művelői látnoki szemmel vannak megáldva, ebben a korban is megérezték, hogy előhozta az idő „az új kor hajnalát”. A gondolkodás megváltozott és vele együtt az a fogalom, amelynek költői felfogása legtöbb változáson esett át a világ hosszú fejlődése alatt - a Természet fogalma.

Marié Antoinette természetesség után vágyódott. mikor a Petit Trianon kertjében pásztorlánynak öltözve hallgatta Marivaux mesterkélt érzelgősségeit; Zola a természetesség jegyében adta korának biológiai fejtegetéseit, Joyce és Lawrence is a természet és igazság zászlójáért küzdve beszélik el a mindennapi élet legrejtettebb és legszemérmesebben titkolt részleteit. Minden kor ráüti bélyegét a maga természetábrázolására: a Lajosok korában a nyírt sövényű, fojtott érzékű természetet ábrázolják. Zola a tudományos elme górcsövén át megvilágított elemzés útján, napjaink írói pedig az analizáló pszichológiára támaszkodva adják meg az általuk ábrázolt Természet jellegét.

Zola realizmusa a francia népiélek kifejezője volt. Hallatlan sikereit számtalan követője is igazolja. Az angoloknál azonban nem érvényesült az effajta realizmus. A britek az igazságot keresik ugyan, de a szépséget is. Lelküket Zola száraz biológiai fejtegetései nem elégítik ki. A realizmust az angol irodalomba az angolok igen nagyra becsült és máig is sokat olvasott nagy írója, Thomas Hardy vezette be.

Ez a rendkívül termékeny és sokoldalú író hosszú életpályáján az irodalom számos ágát művelte. Irt szonetteket, drámai monológokat, lélektani tanulmányt, bölcselkedő verset, vallásos, háborús és népies költeményt, írt lírát, balladát, tréfás (költeményt és epigrammát, valamint számos regényt. A mi tárgykörünkbe csak regényirodalma tartozik.

Hardy a kies, főleg mezőgazdasággal foglalkozó Dorset grófságban született. Falusi ember volt. A természet imádatával és a mezőgazdaság iránti érzékkel lépett falusi otthonából a nagy világba. Gyermekkora érttette meg vele, hogy a falusi ember foglalkozásánál fogva közelebb áll a természethez, mint a városi, akinek a szerelem csak öncél. míg a falusi ember mentalitásában a fajfenntartás és szaporodás által elérhető anyagi előny gondolata is kapcsolódik hozzá.

Mint elbeszélő George Eliot nyomdokán haladt. Kiváló érdeme, hogy súlyt helyezett a mese szövésére és azt magas színvonalra emelte. Jellemző tulajdonsága: természetimádata és az angolok hagyományos állatszeretete. Megfigyeli az állatok szokásait és szinte együtt él velük. Darwin evolutio elmélete, amely szerint az ember magasabb rendű állat, itt kifejezést nyer a szépirodalom terén. Hardy, mint előtte sok más angol író, nem határolja el szigorúan az állatok életét a velük élő alacsony kulturális fokon álló emberekétől. A parasztok és állatok között csak fokozati különbségeket lát; a földmíves, illetve pásztornép kulturálatlansága folytán átmenet a felsőbbrendű háziállatok (kutya, ló) és a kultúrember közt. Alig van még író, akinek sikerült volna oly igaz megérzéssel leírni a városi és falusi ember közötti különbséget, mint Thomas Hardy.

Regényei színhelyéül igen kis kört választott: Dorset grófságot. Kitűnően írja le a gazdálkodó emberek életét. Bevilágít ezeknek a zárkózott, rideg, a kérlelhetetlenségig szigorú, természetes és határtalanul mély érzésű embereknek a lelkébe. Környezettanulmánya oly tökéletes, hogy azt mondhatjuk, ő az angol irodalomban a „couleur locale“, a háttér festésének, nagymestere. Csak drámai és rímes művei jelentek meg ugyan századunkban. regényeit még a múlt században írta, mégis a mi korunkhoz tartozik. Az angol könyvpiacon még ma is uralkodik. Regényei közül „Far from the Madding Crowd" látnoki szemmel pillant a milliós városok szenvedélyes küzdelmeibe. Tragikuma megnyugtató. Legszomorúbb könyve a „Tess of the D’Ubervilles.” Ebben a regényében Turgenyevéhez méltó drámai erővel és pesszimizmussal írja le egy szerencsétlen leány sorsát.

Hardy megérezte és minden regényében megírta az elkövetkezendő szocializmust.

A háború előtti Anglia írói gárdájából Rudyard Kipling derűs humora, ragyogó stílusa az ősi India vadonjaiba, jókedvtől hangos kaszárnyák és kötelességüket mindhalálig teljesítő gyarmati angol gentlemenek világába visz.

Kipling 1865-ben született Bombayban, ahol Angliából kivándorolt apja rajztanár volt. A hindu fajt már gyermekkorában szerette. Dajkája, az egész házi cselédség, hindu volt. Megszerettették vele ezt a nemes, ösztönös és ősi kultúrájában kifinomult népet. Iskoláit Angliában végezte. India színes fülledt világához szokott szeme tisztábban meglátta Anglia szépségeit, mint az ott született angolok megszokástól eltompult tekintete. Angolszász fajának egész gőgje, büszkesége felébredt és Kipling teljes szívvel az angol imperializmus szolgálatába szegődött. Mindvégig törhetetlen híve maradt az angol világuralomnak. Angliában nem találkozunk a nálunk dívó hangos hazafisággal. Az ő hallatlan önérzetük, hatalmuk és erejük tudata szükségtelenné teszi azt a lelkiállapotot, melyet mi a török-tatár-osztrák által veszélyeztetett országunkban önvédelemből kénytelenek voltunk magunkba nevelni. Másképen áll a dolog Indiában - ott veszélyben van a hatalom. A költő megérzi, hogy ennek a veszélynek nem szabad bekövetkeznie és éneklő gyermek módjára, aki a sötétben dalával akarja elűzni félelmét - a brit birodalom nagyságát és világuralmát hangoztatja.