Popper Péter

Felnőttnek lenni

(A ,,létező” és a „készülő” ember)

Felnőttnek lenni

Copyright © Popper Péter, 2021

Borítóterv: Kovács Tamás

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-5932-91-5

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

ELŐSZÓ HELYETT

VÁRATLANUL FELNÖVÖK, ÉS NEM ÉRTEM AZ EGÉSZET

Apám 184 cm magas volt, kopasz, szemüveges és széles vállú. Az első világháború honvédtisztjeként kapott egy rakás kitüntetést és „tűzharcossá” avatták. Esténként gyakori téma volt a Bruszilov-offenzíva, ahol megsebesült, és későbbi tüzérségi megfigyelő helye az olasz fronton, a Monte Longarán. Vasárnaponként a természetet jártuk, úsztunk, eveztünk. Kutyája is volt – nem a kutyánk, az ő kutyája –, Milord, a hatalmas dán dog. Apám sokszor mondta nekem: „Ne félj, amíg engem látsz!” És én nem féltem. Átúsztuk a Dunát, ha elfáradtam, a vállába kapaszkodtam, végigmentünk a Rám-szakadékon, és az állatkertben etetéskor bementünk az oroszlánok barlangjába. Nem féltem.

Apám tűzharcosként „kivételezett személy” volt, vagyis egy darabig nem számított zsidónak. Mint századparancsnok vonult be Erdélybe, és elragadtatásba esett a paptamási forrás nagyszerű vizétől. Amikor szabadságon volt, demizsonokban hozta haza.

Apám tűzharcosként egy idő után mégis zsidónak számított, sárga karszalagot, leszerelése után sárga csillagot viselt. Ő maga szabta ki valamennyiünknek, mert nálunk sárga volt a fotelek huzata. Ezután az egyik fotelen nem volt huzat. Később elvették a lakást, és házmesterünk, a sváb Frühbauer bácsi költözött bele a családjával, nagy örömömre, mert szerettem őket, és nagyfiuk, Frühbauer Ferike levente, a barátom volt. De sohasem látogatott meg a zsidóházban. Még később egy légiakna megsemmisítette a lakásunkat és bútorait, csak a huzat nélküli fotel élte túl a háborút. Ródlira kötözve loptuk vissza a romok közül 1945 tavaszán.

Tűzharcos, 184 cm magas, széles vállú, sárga csillagos apámat az akkori Hitler téren, a későbbi Marx téren, a mai Nyugati téren géppisztolyos nyilas suhancok a szemem láttára megpofozták, és ő nem ütött vissza. Ez a nap volt felnőtté válásom kezdete. Én már soha nem mertem azt mondani a fiamnak, hogy „ne félj, amíg engem látsz”. Csak annyit mondtam neki kamaszkorában: „Túl sokat félsz fölöslegesen. Majd én szólok neked, ha félni kell.” Ez működött. A család vigalmára gyakran megkérdezte: „Apu, kell félni?” És én becsületesen válaszoltam: „Még nem.” Még nem kellett megélnie Isten közönyét, az erkölcs vereségét az életmentő hazugsággal szemben, azt, hogy a döglött, vicsorgó ló ennivaló és a halott ember keményre fagyott anyag. Az ő korában én már felnőtt voltam. Ő még a tizenegy éves kisfiú életét élte.

A háború után állkapocstályogom keletkezett, amit meg kellett műteni. Anyám utánam akart nyomakodni a műtőbe, de határozottan visszatolták a folyosóra. A pillanat megvilágosodásának a vakító fénye annyira elárasztott, hogy a műtétből alig érzékeltem valamit. Hát én tudtam ezt, de elfelejtettem. Hiszen az egész zöld téboly alatt hamis néven és iratokkal, kopaszra nyírt és szemüvegétől megfosztott „erdélyi menekült”, magányos kis kertészinas voltam Pest környékén. Szüleimet hetenként egyszer láttam, amikor megbeszélt órában végigmentünk ugyanannak az utcának a két oldalán. De most véglegesen megértettem, hogy egy ember mennyire zárt kozmosz. Bármennyire is szeret valaki, még anyám sem tud belépni a legbelső köreimbe. A műtét minden kínját, félelmét egyedül kellett végigélnem. Mint ahogy az ember életének minden fontos helyzetében valószínűleg egyedül van. Egyedül préselődik át a szülőutakon a világba és egyedül lép ki a világból.

József Attila halálos pontossággal fogalmaz:

Az meglett ember, akinek szívében nincs se anyja, apja,
ki tudja, hogy az életet halálra ráadásul kapja
s mint talált tárgyat visszaadja bármikor – ezért őrzi meg,
ki nem istene és nem papja se magának, sem senkinek.

A szív ürességét még csak elviseljük valahogy. Legfeljebb némi rendességgel, jó cselekedetekkel elfedjük azt, hogy jobbára szeretetre képtelen érzelmi korcsokká fejlődtünk vissza a gyerekkorból. Rendelkezésünkre állnak pompás kábítószerek, italok, álszorgoskodások, hatalmi játékok, szerelmi mámorok és misztikus élmények, hogy elhárítsuk azt a nyomorúságot, miszerint a világ lényei közül nekünk kell tudomásul venni saját eljövendő pusztulásunkat. Ám a legnehezebb ellenállni a pappá, istenné válás kísértésének. Itt bicsaklik ki és el a legtöbb lélek.

Főként tehát az Adolf Hitler nevű „társadalomreformernek” és egy ismeretlen műtősnőnek tartozom hálával azért, hogy már kamaszkoromban cafatokra tépték buta illúzióimat a világ és az emberi viszonyok működéséről. Korai felnövésem ellenére a konzekvenciák fölismerése így is eltartott vagy huszonhat éves koromig. A homály tehát csak lassan oszladozott a fejemben, a homályok szokása szerint.

De végül is megértettem, hogy az felnőtt ember,

– aki tudja, hogy védtelen, sem istenre, sem emberre nem számíthat, csak önmagára,

– aki tudja, hogy az élet minden fontos helyzetében egyedül van, születésében és halálában is. Aki megértette, hogy csak az egyedüli magány vagy a társas magány között választhat,

– aki tudja, hogy a bűneit mindhalálig cipelnie kell, nem rakhatja át senki más vállára,

– aki mindezt lázadozás nélkül elfogadja,

– s aki mégsem rémül meg, és csak azért is mer játszani a világgal és önmagával.

Egy intelligens fiatalembernek túl nehéz együtt élni ezzel a meggyőződéssel. Ezért nem marad más választása, mint hogy szent legyen, bűnöző vagy öngyilkos. Ezt a lelkiállapotot úgy hívják, hogy depresszió. A depresszió leghatásosabb ellenszere pedig az aktivitás. Hajtani, hajtani, túlterhelni magad a kifulladásig. A majdnem mániás állapotig. Legyél munkamániás, szexmániás, misztikus őrült, a pénz űzöttje vagy egyszerűen csak politikus. S amíg bírod szusszal, valahogy kibírod magadat. Ám ha betegség, öregség miatt elfogy az üzemanyag, feltör a depresszió. Az orvosok összedugják majd a fejüket, s megállapodnak abban, hogy úgynevezett involúciós depresszióban szenvedsz, ami azt jelenti, hogy öregszik az agyad, kezdesz meghülyülni. De te magadban röhögd ki őket, mert jól tudod, hogy már húszéves korodban is depressziós voltál, de akkor még nem volt erőd aktivitással kompenzálni a bajt.

Mindez csak a felszín. Vajon honnét veszi az igazán felnőtt ember az erőt a játékhoz, a tevékenységhez, a humort az abszurd világ kinevetéséhez? A felnőtt ember energiatartaléka a belső szabadság. Szerb Antal elbeszélésében ezt mondja a Zsarnok:

A szabadság ragyog az álmok tárnája mélyén, mind ezt imádkozza le, ezért hatalmaskodik, és gyűlöli a még nagyobb hatalmat, de nincs köztük egy sem, aki tudná, mi az, hogy szabadság. Ezer bilincset raknak magukra a szerencsétlenek: asszonyt, gyermeket, atyafit, állami életet, a test örökös unszolását, mindegyik függ mindegyiktől. Ha egyet megütök, mindegyik ordít, ha a bíró felesége kificamítja a kisujját, nem tudhatod, másnap nem siratja-e hat gyermek börtönben sínylődő apját. Amit ők szabadságnak hívnak, értelmetlen és ostoba hazugság, mert ha megölnek is engem, egy vagy több százszor rosszabbat ültetnek a maguk nyakára, anélkül nem tudnak meglenni, megszokták odahaza.

Szabadnak lenni annyit tesz, mint egyedül lenni: szeretet nélkül, gyűlölet nélkül, félelem nélkül és remények nélkül. Megbírja ezt ember akárki?

Íme, a felnőttség első öröme és nyomorúsága! A belső szabadság és a külső gyűlölet levegőjében élni.

1. A MÍTOSZ, A KULTUSZ ÉS AZ EMBER ÉLETE

Az antik görög nyelvben élt egy fogalom: Logosz. A Logoszt lehet Igének, Szónak, Közlésnek fordítani. Ám a Logosz mindig valamilyen szellemi folyamatról, alkotásról, intellektuális vagy misztikus történésről számol be. Például az Isten által alkotott Világtervről, a szeretet parancsáról, az Utolsó Ítéletről vagy a csakrák működéséről, az életerő, a prána áramlásáról, a Köztes Lét, a Bar Do létezéséről. Újra meg újra a szellem dimenziójával találkozunk. Ezért mondja János Evangéliuma, hogy Kezdetben volt az Ige, s az Ige Istennél volt, és az Isten volt az Ige. S éppen a Logosz szellemi-intellektuális jellege miatt képződött belőle a „logika” fogalma, ami a gondolkodás törvényeit foglalja össze.

Létezett azonban egy másik fogalom is: Mítosz. A Mítosz is közlés volt, de történeti közlés. Az emberiség szempontjából valamilyen fontos eseményről számolt be: a Teremtésről, Krisztus feltámadásáról, Krisna megtestesüléseiről, az egyiptomi kivonulásról, Mózes kőtábláiról, Mohamed látomásairól és futásáról Mekkából Medinába… Ezért a Mítoszból képződött a Mitológia szó, az erkölcs, a vallás, a megismerés fejlődési útjának eseménytörténete.

Az archaikus korok embere úgy fogta fel a mítoszt, mint az ember megszólítását az istenség, az istenek, a szellemi világ által. „Figyelj! – szól a transzcendencia az emberhez. – Vannak fontos események, amelyekről tudnod kell!” Ábrahám hajlandó volt feláldozni az Úrnak fiát, Izsákot, de Isten elfogadta az állat vérét a fiúé helyett. Véget ért az emberáldozatok korszaka. A Szentlélek leszállt Jézus tanítványaira, akik szertementek a világba az Igét hirdetni. Buddha megvilágosodott a fügefa alatt, és megértette az újjátestesülések okát, és azt, hogy miként lehet leszállni a lét kerekéről. Mohamedet kényszerítette Gábriel arkangyal, hogy olvassa Allah üzenetét a Könyvből. Figyelj! Minderről tudnod kell!

A mítosszal tehát az Ég kvázi provokálja a halandókat arra, hogy a szellemi dolgokra is figyeljenek. Az ember válasza a mítoszra a Kultusz. Például: transzcendens megszólítás – Krisztus feltámadásának mítosza. Emberi felelet: a húsvét ünnepe, a húsvéti szertartásrend. A kultusz szóból képződött a kultúra fogalma. A mítosz–kultusz viszony tehát párbeszéd Ég és Föld között. A régi idők felfogása szerint kultúrája annak a népnek van, amelyben ez a párbeszéd elevenen él, tehát hisznek a mítosz valóságában, és teljes átéléssel, aktívan részt vesznek a kultuszban. Akik a mítoszt jó szándékú legendává degradálták, és a formálissá vált kultuszban legfeljebb mint nézők vesznek részt, azok barbárok. Az ő szemükben mi valószínűleg a magas technikai civilizáció fokára eljutott barbárok lennénk.

A kultusz fogta össze a régi korok emberének életrendjét. A kultusz sokféle fontos társadalmi funkciója közül most azt emeljük ki, amelyik stabilizálta az ember identitását, elképzelhetetlenné tette, hogy egykoron az Égei-tenger partján a messzeségbe bámult egy görög, miközben elméjét és szívét kétségek gyötörték: „Ki vagyok én? Athéni? Egy kicsit spártai is? És föníciai őseim vére nem tesz idegenné Hellas ege alatt?”

Harcuk szünetében, Ó-Babilon utcáin sétálva az Ős Kaján – Ady cimborája, apja, császára, istene – így szólt a költőhöz:

– Nézd csak, ott megy egy céda ősöd, úgy nézem, egyiptomi. Mellette meg egy zsidó.

Ady félve nézett a Korhely Apolló gúnyos arcába, majd elkapva lecsusszanó palástját, a várakozó lóra terítette.

– Miért mondod ezt?

– Vedd észre, hogy ezzel a két szóval – egyiptomi és zsidó – mennyi mindent elmondtam róluk. A hitüket, a vallásukat, Íziszt, Oziriszt és Adonájt, a templomukat és a piramisaikat. Elmondtam a szokásaikat, a babonáikat. Elmondtam, hogyan öltöznek, hogyan házasodnak, hogyan temetkeznek. Elmondtam a harcmodorukat, a fegyverzetüket. Már mindent tudunk a művészetükről, a síkban ábrázoló festészetről és a faragott képek készítésének tilalmáról. Pedig csak két szó hangzott el. Gondolod, hogy nekik lehetnek kétségeik abban, hogy kicsodák?

E beszélgetés óta alig háromezer év pergett le. S ha most azt mondja valaki: „Nézd, ott megy egy belga, ismerem a fickót!”, alig mond róla többet, mint hogy valószínűleg tud franciául. Az ókori embernek ez az identifikációs biztonsága jórészt a kultusznak köszönhető. Sőt, a kultusz más vonatkozásban is vezeti az embert. Végigkíséri az embert az életidőn, és nem hagy kétséget afelől, hogy éppen hol tart születés és halál között. Az élet legfontosabb eseményeit, fordulópontjait mítoszok értelmezik. S a komolyan vett mítoszokra mélyen átélt kultuszok válaszolnak. S e kultuszok egyben válaszolnak arra is, hogy az ember merre jár az időben, kivé lett fejlődésében, mit kívánnak tőle a halhatatlan istenek.

A kultúrák sokfélék, mert sokfélék a kultuszok. Mégis megkereshetjük azokat a sarkalatos eseményeket, amelyekről általánosítva elmondhatjuk, hogy mindig körüllengi őket a mítosz és a kultusz.

Belépés az emberi világba. A megszületés.

A gyermekkor vége.

Felnőtt férfivá és nővé válás. A családalapítás. Házasság és gyermekek nemzése.

Kilépés az életből. A halál.

A megszületés. A mítoszok különbözők, és ennek megfelelően különbözők a kultuszok is. Van, ahol körülmetéléssel veszik fel az új embert Isten szövetségébe. Van, ahol megkeresztelik. Van, ahol úgy tudják, hogy a születés visszatérés.

Aki megszületett, annak halála biztos.

Aki meghalt, annak születése biztos.

S a család brahminja körülbelül ezeket mondja az újszülöttnek:

„Most, hogy a ritkán és nehezen elérhető emberi test birtokába jutottál újra, jól nézd meg, merre mész, mert az életben nincs idő tévutakra.”