Hans Rath

KELL EGY KIS SEGÍTSÉG, MONDTA ISTEN

A mű eredeti címe: Und Gott sprach: Du musst mir helfen!

Copyright © Rowohlt Verlag GmbH, Reinbek bei Hamburg, 2015

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Torma Péter

ISBN 978-963-324-952-9 (papír)

ISBN 978-963-324-953-6 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Sarudi Ágnes

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítógrafika © Kai Pannen

Magyar borító: Csernák Ákos

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

A kedvenc betűimnek, M-nek és M-nek

1

– Boldog karácsonyt, és ide a pénzt!

Kedélyes, piros sapkás Mikulás áll előttem, aki éppen az álszakállát igazítja helyre.

– A mobilról se tessék megfeledkezni – hallok egy másik hangot.

Egy krampusz az, aki elállja előlem a menekülőutat.

– Meg elvinnénk az órát is – mutat lezseren, egyben fenyegetően a csuklómra egy bunkósbottal.

Csak most esik le, hogy a karácsonyi vásárra menet adventi kelepcébe kerültem.

– De az órát ajándékba kaptam – ellenkezem.

– Akkor most mi is megkapjuk ajándékba – feleli sugárzó mosollyal a Mikulás.

A krampusz sokatmondóan meglóbálja a botját.

Vonakodva átadom az órámat. A Mikulás gyors pillantást vet rá, és elismerően füttyent.

– Ez valódi?

– Fogalmam sincs. Mondom, hogy ajándékba kaptam – válaszolom. – Egyébként én mindig azt hittem, hogy a Mikulás az ajándékot hozza. Mióta van úgy, hogy mellékutcákban leselkedik a segédjével, és kirabol másokat?

Csend. Csak a közeli karácsonyi vásár zajait hallani.

A Mikulás oda se bagózik a kérdésemre, inkább a zsákmányt méricskéli.

– Valódinak tűnik – állapítja meg.

A szél karácsonyi dalok fülsértő elegyét sodorja felénk.

– Egy ilyen burzsujnak, mint te, fingja sincs róla, milyen az, ha nincsen semmi lóvéd – mondja a krampusz. – Nem jókedvünkben csináljuk ám ezt.

– Semmi gond – felelem. – Ha esetleg ötleteket szeretnétek, hogy mások kirablása helyett hogyan tölthetnétek még el az időtöket, szívesen segítek.

– Kímélj meg az iróniától! – mondja a krampusz. – Ki tudja, neked mi minden van a füled mögött. Vagyont szerezni a legritkább esetben lehet becsületes úton.

– Meg amúgy sem csevegni jöttünk – pillant a társára a Mikulás.

– Az már igaz – válaszolja a krampusz. – Kapitalistákkal egyébként sem szívesen csevegek.

– Nem vagyok kapitalista – javítom ki. – Pszichoterapeuta vagyok.

– A kettő nem zárja ki egymást – vág vissza a krampusz. – Mindenesetre az órád kapitalistaóra.

– Attól én még nem leszek kapitalista.

– Haladhatnánk? – szól közbe megint a Mikulás. Idegesen elteszi az órámat a puttonyába, és a kezét nyújtja. – Tárcát, mobilt.

Tétovázom.

– És mi lenne, ha adnék valamennyi pénzt, aztán szépen elfelejtenénk ezt az egészet?

A krampusz ezt láthatóan viccesnek találja.

– Mi van, ki akarod vásárolni magad?

– Jól van, mégiscsak burzsuj vagy – állapítja meg a Mikulás.

– Hát ezt ugatom mióta! – helyesel a krampusz.

– Nem, nem vagyok burzsuj. Ez amolyan karácsonyi ajándék lenne. Adok nektek pénzt, a többit megtartom, és mindenki boldog.

– Csak a kapitalistaórádat akarod megtartani – mondja gyanakodva a krampusz.

– Azt is. De csak mert ajándékba kaptam.

– Vagy mert tudod, hogy többet ér, mint amennyi lóvé van nálad – spekulál a Mikulás.

– Komolyan nem tudom, mennyibe került az az óra – mondom. – De ha tényleg egy gonosz kapitalista lennék, eszembe se jutna önként egyezkedni veletek, nem?

A krampusz elgondolkodva néz rám, aztán a társára pillant. Az megvonja a vállát.

– Na és pontosan hogy képzeled a dolgot?

Érzek egy apró esélyt arra, hogy aránylag olcsón megússzam ezt a kellemetlen helyzetet. Ehhez most egy elfogadható ajánlatot kell tennem nekik. Átgondolom. Szűk kétszáz eurónyi készpénz lehet nálam. Ennek a fele megfelelő, ha nem is teljesen önkéntes karácsonyi ajándéknak tűnik a Mikulás és a krampusz számára.

– Adok nektek száz eurót – mondom. – Ahhoz képest, hogy a fogyatékkal élőknek egy húszast adtam, ez elég szép pénz. Száz euróból kábé ötven embert meg lehet menteni Afrikában a folyami vakságtól.

A Mikulás és a krampusz vigyorogva összenéznek.

– Na mutasd csak azt a tárcát! – utasít a krampusz.

Odaadom neki, ő pedig átnézi.

– Majdnem kétszáz van nálad. Miért nem adod ide mind? Az órád, a telefonod meg a kártyáid úgyis megmaradnának. Pár perc alatt ki tudnál venni pénzt.

– Jól van – mondom megadóan. – Akkor vegyétek el mind!

– Ez a helyes hozzáállás! – dicsér meg a Mikulás, fogja a tárcámat, és a puttonyába dobja. – Akkor már csak a mobil van hátra.

Elképedve, segélykérően nézek a krampuszra, de az csak a vállát vonogatja sajnálkozva.

– Bocs, de megvolt az esélyed. Úgy néz ki, nem ugyanúgy képzeljük el az igazságos osztozkodást.

A Mikulás helyeslően bólogat, és elém tartja a puttonyt. Kelletlenül előhúzom a telefonomat, és azt is beledobom.

– Legalább az irataimat visszakaphatnám? – kérdezem. – Ne kelljen már mindenféle hivatalokba futkosnom.

– Stimmel a cím az igazolványodban? – kérdezi a krampusz.

Bólintok.

– Jó, akkor majd elküldjük postán. De csak mert mindjárt itt a karácsony.

– Köszönöm – mondom. – És volna még valami.

– Ne told túl! – figyelmeztet a krampusz.

– Nem, dehogy, azt nem szeretném. De azért azt lehetne, hogy visszakapjam a SIM-kártyát is? Amilyen hülye vagyok, nincsenek meg máshol a telefonszámok.

– Ajaj! Hát ez bizony nagy butaság – vigyorog a Mikulás.

– Jól van – mondja a krampusz. – Tőlem visszakaphatod a SIM-kártyádat is. És most arccal a falnak, szemet becsukni, és lassan elszámolni ötvenig!

– És ha sumákolsz, akkor annak a posta dolognak reszeltek – fenyegetőzik a Mikulás.

– Biztos, hogy nem sumákolok – válaszolom, azzal a falnak fordulok, és teszem, amit mondtak nekem.

Mire visszafordulok, már mindketten eltűntek.

Ráz a hideg. Csak most érzem, hogy az esemény nagyobb hatással volt rám, mint gondoltam. A térdem remeg, mint a kocsonya, és érzem a véremben az adrenalint.

Bár a hőmérséklet fagypont körül van, egy kapualjban leülök a jéghideg földre, hogy kicsit kifújjam magam. A karácsonyi vásár fölött vörösen fénylik az ég.

– Ez jó kis műsor volt – szólal meg egy hang.

Pár méterre tőlem, a szemeteskonténerek mögött egy nejlonszatyrokkal körülbástyázott ember ücsörög. Ritkás haja éppolyan ezüstösen csillog, mint bozontos szakálla. Arca-keze merő szutyok. Nehéz megmondani, hogy egy végletekig leharcolt ötvenessel vagy egy aggastyánnal van-e dolgom.

– Köszönöm – felelem tompán.

Szélesen elmosolyodik, kimutatva okkersárga fogait.

– Nem magától, hanem a Mikulástól meg a krampusztól.

Kár, gondolom magamban. Ha már kiraboltak, legalább az alakításom lehetett volna elfogadható.

– Ez úgy hangzik, mintha nagy rajongójuk lenne – mondom.

– Nem. Az azért túlzás. De a barátságos stílusuk tetszik.

– Én egyáltalán nem találtam barátságosnak – felelem.

– Jaj, dehogynem! Ahhoz képest, ami itt az utcán menni szokott, ezek nagyon is rendesek voltak. Itt sok bolonddal lehet találkozni, még néhány közveszélyes alakkal is. De Kalle és Frieder rendben vannak.

– Ismeri őket? – kérdezem csodálkozva.

– Az túlzás, hogy ismerem. Errefelé dolgoznak, én meg itt lakom. Néha-néha nyilván váltunk pár szót.

Látja, hogy elgondolkozom, és azt is kitalálja, hogy min.

– Meg se kell kérdeznie, elmegyek-e magával a rendőrségre, mert nem. Elvből nem köpök be senkit.

Vállat vonok.

– Akkor nem. A lényeg, hogy tetszett magának, ahogy kiraboltak.

Ezen muszáj nevetnie. Vagyis inkább károg, ami aztán rövid, de heves köhögőrohamba torkollik. Úgy csörömpöl közben a tüdeje, mint egy ósdi vekker.

– Ez nem hangzik valami jól – mondom.

Legyint, előkotor egy palackot, és lendületesen meghúzza.

– Ne aggódjon! Már évek óta ilyen. Ősszel kezdődik, és télen a legrosszabb. Tavasszal aztán enyhül a köhögés, nyárra meg el is múlik. Legalábbis általában.

Felém nyújtja az üveget.

– Egy kortyot?

– Mi ez?

– Rum. Átmelegít és fertőtlenít.

Eszembe jut a köhögése, és megrázom a fejem.

– Kösz, inkább nem. Ami meg a megfázást illeti, azt se bízza egyedül erre a cuccra, hanem menjen orvoshoz! Még messze van a nyár.

– Nincsenek túl jó tapasztalataim a kórházakkal – válaszolja. – Meg olvastam is, hogy ott mindenféle fertőzést el lehet kapni. Úgyhogy inkább kúrálom magam rummal, és várom, hogy jobban legyek.

Érzem, hogy a hideg a csontomig hatol, ezért inkább felállok.

– Ó. Mennie kell – mondja. – Kár. Jó volt eldumálni. Esetleg máskor is nézzen majd el ide!

– Úgy lesz – mondom, bár tudom, hogy biztos nem lesz úgy.

Tényleg menni akarok, de megszólal a lelkiismeretem. Egyfelől nem szívesen hagynék magára betegen egy ilyen rendes fickót. Másfelől viszont nem érzek elhivatottságot arra, hogy irgalmas szamaritánusként begyűjtsem az utcáról a rászorulókat. Azt teszem tehát, amit ebben a helyzetben a legtöbb ember tenne. Igyekszem a lehető legegyszerűbb módon megnyugtatni a lelkiismeretemet.

– Ide figyeljen, ismerek egy jó orvost, aki meghallgatná a tüdejét – mondom. – Az árával ne foglalkozzon. Azt majd én elrendezem vele.

Az ember a konténer mögött mosolyog és hallgat.

– Saját praxisa van, ott biztos nem kap el semmit – teszem hozzá.

A hajléktalan egyre mosolyogva megrázza a fejét.

– Köszönöm, de nem kell orvos.

Iszik még egy korty rumot, aztán folytatja:

– Viszont a sapkája, az kellene. Meg a sálja. Meg esetleg a kesztyűje is. Tudja, az emberek leggyakrabban a dzsekiket és a kabátokat dobják ki. A kiegészítők sokkal ritkábbak a piacon, talán azért, mert sosem mennek ki a divatból.

Az érvelése egyszerre kézenfekvő és megdöbbentő.

Gyors döntésre jutva odaadom neki a sapkámat, a sálamat és a kesztyűmet.

– Ó. Köszönöm. Csak így? – kérdezi csodálkozva, és felveszi őket.

– Csak így. Miért ne? – kérdezek vissza.

– Hát mert egyáltalán nem vettem volna rossz néven, ha nincs kedve még nekem is odaadni ezt-azt, amikor most rabolták ki – válaszolja.

– Nem érdekes – mondom. – Ez már igazán nem számít.

Felteszi a sapkát, a nyakába kanyarítja a sálat, és nekiáll felhúzni a kesztyűt.

– Jól áll – jegyzem meg.

– Köszönöm. Príma minőség. Ezt mindjárt láttam.

– Örülök, hogy tetszik – felelem, és tényleg örülök, hogy tudtam rajta segíteni. – Na, hát akkor minden jót.

– Amúgy Franz vagyok – mondja.

– Örvendek. Én meg Jakob.

– Köszönöm, hogy segítettél, Jakob. Ha én is tehetek érted valamit, majd jelentkezz. Esténként mindig meg lehet itt találni engem. Ha nem, akkor kérdezősködj.

– Jó. Úgy lesz – válaszolom.

Franz elvigyorodik.

– Hát akkor minden jót, Jakob. Élvezd, hogy végre szabad vagy. Én a helyedben pár napig csak ejtőznék.

Ezt nem egészen értem.

– Szabad? Hogyhogy szabad?

– Hát nincs már mobilod, amivel be lehetne mérni, hol vagy, se hitelkártyád, amelynek az adataiból le lehetne követni a mozgási mintáidat – magyarázza Franz. – Hála a Mikulásnak meg a krampusznak, most pár perc alatt mindenkit leráztál, aki a nyomodban volt.

– Ki lett volna a nyomomban? – kérdezem döbbenten.

– Mindenki, aki az adataidra hajt – válaszolja Franz. – Multicégek, titkosszolgálatok, kormányok. Nézz utána!

– A CIA meg ilyenek? – kérdezem viccesen.

– A CIA, az NSA, az FBI, a Moszad, a rendőrség, a polgári hírszerzés, a katonai hírszerzés, a Facebook, a Google, az adóhivatal és tuti biztos, hogy a betegbiztosítód is. Nem beszélve az egykori KGB-ről meg a bolygó összes bankjáról.

Ezen muszáj nevetnem.

– Nem hiszel nekem – mondja Franz. – Pedig így van. Mind a nyomodban vannak. Hangtalanul és láthatatlanul.

– Az nem lehet – vitatkozom. – Kicsit sem vagyok érdekes. Garantáltan dögunalmas az összes adatom.

– Nem az. Épp ellenkezőleg – válaszolja Franz. – Ezért nem elég belőle semennyi az adathalászoknak. De igazán izgalmas akkor lesz, ha az ember össze is kapcsol egy csomó adatot. Éjjel-nappal ezen dolgoznak a feldolgozóközpontjaikban. Gondoltad volna, hogy a reggelizési szokásaidból meg a lábméretedből következtetni lehet a hitelképességedre?

Hitetlenkedve rázom a fejem.

– Pedig lehet – folytatja Franz. – És az internet még csak a kezdet. Azt hallottam, hogy már egy olyan okosalsógatyán dolgoznak, amellyel műholdon keresztül figyelni lehet a viselője egészségi állapotát. Egyszer csak megfájdul a hasad, és a gatyád máris tudja, hogy epegörcsöd van.

– Hát – mondom –, ha ez a gatya kihívja a mentőket is, akkor részemről rendben van.

Franz nevetni kezd, aminek újabb köhögőroham lesz a vége. Iszik még egy korty rumot.

– Csak egy bibi van a dologgal. Ha majd figyelni lehet az emberek egészségi állapotát, akkor csak a legegészségesebbek fognak lakást, munkát, hitelt meg biztosítást kapni.

Ez elég egyértelműnek hangzik. És valahogy elgondolkodtatónak. El is gondolkodom rajta.

Franznak közben eszébe jut valami. Sietve kirázza az egyik szatyrát, a belőle kihulló rongyok közül előhúz egy mocskos alsógatyát, és a magasba emeli.

– Tessék, Jakob, ezt neked adom. Alig használt, de a múlt századból származik, úgyhogy garantáltan nincs benne semmilyen lehallgatótechnika.

A koszos gatya láttán enyhén megborzongok. Emellett világossá válik számomra, hogy a kemény utcai élet nemcsak testileg, hanem némiképp pszichésen is megviselte Franzot.

– Hát ez nagyon kedves tőled – mondom –, de biztos vagyok benne, hogy a szekrényemben is lapul még pár lehallgatásbiztos alsógatya.

– Akkor jó – nyugtázza Franz, és nekiáll összecsomagolni a rongyait.

Kihasználom az alkalmat, és elbúcsúzom tőle:

– Jól van, Franz, azt hiszem, nekem lassan mennem kell.

Felnéz, és elmosolyodik.

– Jól van. Minden jót, Jakob. Lehet, hogy hamarosan találkozunk.

– Késtél – mondja Ellen, ahogy odaállok mellé a büfébódé pultjához, és intek a felszolgálónak, hogy rendeljek egy nagy bögre teát. Még mindig vacogok.

– Sajnos feltartottak – válaszolom tömören.

– Hozhatok önnek valamit? – kérdezi a felszolgáló.

– Teát – felelem, és hozzáteszem: – Valami feketét.

– Minden oké? – kérdezi Ellen.

Elég jól ismer már ahhoz, hogy lássa rajtam, nem minden oké. Amikor még házasok voltunk, egyáltalán nem foglalkozott vele, hogy milyen hangulatban vagyok, talán fel sem ismerte. Most már több mint négy éve elváltunk, és az az érzésem, hogy azóta mintha figyelmesebbek lennénk egymással. Sőt azt hiszem, mi vagyunk rá a bizonyíték, hogy létezhet barátság férfi és nő között. Csak előbb jó alaposan gajra kell vágniuk a házasságukat.

– Majd mesélek – hárítom el.

Amikor a felszolgáló hozza a teát, akkor jut eszembe, hogy az összes pénzem a Mikulás puttonyában landolt. Vagyis nem tudom megúszni, hogy elmondjam az igazat.

– Te, figyelj, én az előbb összefutottam pár rablóval. Tudsz kölcsönadni egy kicsit?

– Te jó ég! – kiált fel Ellen, és remegő kézzel teszi le a kávéscsészéjét. – Nem esett bajod, Jakob? Megsérültél?

– Nem. Jól vagyok. Csak nincs egy vasam se.

Ellen végigmér.

– És elvették a sapkádat meg a sáladat is.

– Nem, nem. Azokat odaadtam egy embernek, aki azt hiszi, hogy a kormány okosalsógatyákkal akar megfigyelni minket.

Rezzenéstelen arccal néz.

– Franznak hívják. Amúgy jó fej.

Még mindig nem mozdul, csak engem néz.

– Mi az? Most miért nézel így rám?

– Mondd, hogy az órámat nem lopták el.

– Hogyhogy a te órádat? – kérdezem. – Nekem adtad. Úgyhogy az az én órám volt.

– Szóval igen? Elvették? – kérdezi vészjósló hangon Ellen.

Néma bólintásom láttán kissé zavartan mondja:

– Ó. Hát ez nagyon dühítő. Azt akartam, hogy majd add oda Luisnak, ha nagyobb lesz. Miután az apja lelépett, a keresztapjaként te vagy a legközelebbi férfi hozzátartozója.

– Micsoda? Na, hát ez jellemző – mondom. – Azt hittem, hálából adtad nekem az órát, amiért elvállaltam a keresztapaságot. Erre most megtudom, hogy igaziból csak azért, hogy vigyázzak rá, amíg a fiad elég nagy nem lesz ahhoz, hogy ő hordja.

– Igen. Hagyományt akartam teremteni. Luis majd az ő fiára hagyta volna az órát. Különben is beletelik még pár évbe, amíg elég nagy lesz. Addig kiélvezhetted volna az órát.

– Hát – mondom –, annak már annyi. Majd simán csak kap tőlem egy órát, ha elég idős lesz hozzá.

– De ez egy nagyon különleges darab volt – válaszolja Ellen. – Például háromezer méter mélységig vízálló.

– Háromezer méterig? – hitetlenkedem. – Biztos vagy te ebben?

– Abszolúte – mondja Ellen.

A Mikulás valószínűleg jól sejtette, hogy az óra nem volt éppen olcsó. Ellen egy örökség révén iszonyú gazdag lett. Azóta néha abszurdul nagy összegeket ad ki mindenféle hülyeségre. Ami rendben is van, mindenki azt kezd a pénzével, amit akar. De néha mégis fárasztónak érzem a vitatkozást egy luxuscikk értelméről vagy éppen értelmetlenségéről.

– Minek kell egy órának háromezer méter mélységig vízállónak lennie? – kérdezem. – Hogy épségben leérjen a fenékre, ha az ember a tengerbe esik?

– Nem. Azért, hogy az ember olyan mélyre merülhessen, amilyenre akar – válaszolja Ellen élesen. – Egyébként ez egy jó masszív óra. Azt akartam, hogy Luis maradandó értéket kapjon.

Érzem, hogy rá akar vezetni az árára.

– Jól van, Ellen. Mondd meg, mennyit gomboltak ezért le rólad?

– Olyan huszonötezret – feleli közönyös hangon.

Vennem kell egy nagy levegőt.

– Ez most komoly? A fiad még pelenkát hord, de már van egy búvárórája, amely annyit ér, mint egy középkategóriás autó?

– Igen – válaszolja tömören Ellen. – Miért ne?

– Mert baromság – mondom. – Senkinek nincs szüksége ilyen státuszszimbólumra. Egy gyereknek meg pláne nincs.

– Leghamarabb kamaszkorában kapta volna meg – közli Ellen. – De most már mindegy is. Inkább mondd meg, hol van az megírva, hogy egy felső árkategóriás óra az baromság.

– Ezt mondja az egészséges, józan paraszti ész – válaszolom.

– Na ezt ne, Jakob! – Ellen látható idegességgel ráncolja össze a homlokát. – Nagyon sok minden van ezen a világon, amin morálisan ki lehet akadni. Háborúk, diktatúrák, korrupció, drogkereskedelem, környezetszennyezés meg a többi. De egy jobb órát megvenni, az egész biztos nem tartozik az emberiség rákfenéi közé. Úgyhogy lehetőleg törődj inkább a saját dolgoddal!

– Ja, hát ebben teljesen igazad van – mondom. – Ez azt jelenti, hogy semmi közöm hozzá, mit csinálsz azzal a fene sok pénzeddel, igaz?

Bólint.

– Úgy bizony.

– Jó. Akkor viszont neked pont ugyanannyi közöd van ahhoz, hogy én mit csinálok az ajándékommal – mondom. – És tudod, mit? Odaadományozom a méregdrága órámat annak a két szemétládának. Csapjanak belőle egy nagy karácsonyi bulit, vagy szilveszterit, vagy éntőlem akár el is mehetnek két hétre síelni Sankt Moritzba.

– Hát ezt rólad el is hiszem. – Ellen leteszi az italaink árát a pultra, és magával akar ráncigálni. – Most elmegyünk a rendőrségre, és bejelentjük a rablást. Az óra regisztrálva van. Úgyhogy nem lesz egyszerű elpasszolni.

– Nem megyek a rendőrségre – mondom, és visszafordulok a teámhoz.

– Veszek neked sapkát meg sálat, hogy meg ne fagyj odáig. – Azzal Ellen egy bódé felé veszi az irányt, ahol téli ruhákat árulnak.

– Nem szükséges! – kiáltom utána. – Biztos, hogy nem megyek be a rendőrségre!

– Dehogynem! – kiabál vissza, és magasra emel egy sapkát, hogy megmutassa nekem.

Tüntetően elfordulok, és éppen felvenném a teásbögrét, amikor a pillantásom a karácsonyi vásár mellett megálló villamosra esik. Az egyik fényesen világító ablak mögött egy férfi áll, aki mintha engem nézne. Ezt az embert ismerem. Vagy legalábbis ismertem valakit, akire a megszólalásig hasonlít.

Ijedtemben elejtem a teásbögrét, amely összetörik a pulton. Ugyanebben a pillanatban a villamos egy rántással megindul, és a férfi eltűnik a szemem elől.

– Kicsit óvatosabban – mormogja a felszolgáló, aztán összeszedi a cserepeket, és nekiáll, hogy felitassa a kiömlött teát a pultról.

Felbukkan Ellen, és mindenféle téli ruhákat mutogat.

– Mi van veled? – kérdezi, és kissé riadtan mér végig. – Úgy nézel, mint aki kísértetet látott.

– Lehet, hogy azt is láttam.

2

Hagyom magam rábeszélni, hogy mégiscsak bemenjek Ellennel a rendőrségre. Nem azért, mert azzal nyaggat, hogy a biztosító csak akkor fizet, ha igazolja, hogy lopás történt, hanem mert végső aduként bedobja, hogy a biztosítási pénz egy részét jótékony célra fogja fordítani. Most ugyan erkölcsileg zsarol a volt feleségem, de a cél ebben az esetben valóban szentesíti az eszközt.

Lorenz rendőrőrsparancsnokot a legkevésbé sem lepi meg, amit a Mikulásról és a krampuszról mesélek.

– Folyton ez van. A bűnözők mindenfélének beöltöznek, hogy becsapják az áldozatukat, vagy hogy ne ismerjék fel őket – mondja, miközben felírja az adataimat. – Az álorvosok és áltűzoltók különösen gyakoriak. De voltak már szuperhőseink, hercegnőink, és egy olyan is, aki püspöknek öltözött.

– Érdekes – ismerem el. – És mit akart vele?

– Bűnbocsánatot ígért az embereknek, aztán a közös ima közben ellopta a tárcájukat.

– Nem is rossz ötlet. Sőt lenyűgöző.

Ezen megütődik.

– Egy bűncselekményről beszélünk, dr. Jakobi. Nincsen benne semmi lenyűgöző.

– Nincs, persze. Csak viccelni próbáltam – válaszolom.

– Beszél maga oroszul? – kérdezi váratlanul.

Megrázom a fejem.

– Ez most hogy jön ide?

A sapkára mutat, amit Ellen vett nekem.

– Usankát visel, amit többek közt az orosz katonák is szoktak. És ugyanabból az anyagból készült a kesztyűje meg a sálja is. Mintha ugyanannál a szabónál csináltatta volna.

Halvány fogalmam sincs, hogy mit hablatyol össze Lorenz.

– Gondolom, lehet a karácsonyi vásárban komplett orosz szettet is venni – mondom.

– Gondolja? – kérdezi gyanakvóan.

– Igen. Ezeket nem én vettem.

– Aha. Értem – dörmögi, és egy jó darabig tűnődve méreget. Aztán a homlokát kétkedőn ráncolva ismét az űrlapjaihoz fordul.

– Min gondolkodott? – érdeklődöm.

– Á, semmi különös – feleli.

– Ha semmi különös, akkor akár el is mondhatja.

Megvonja a vállát.

– Őszintén szólva arra gondoltam, nem öltözött-e be maga is.

– Orosznak? – kérdezem elképedve. – Annak meg mi értelme volna?

– Ez az. Semmi – válaszolja. – Ezért nem mondtam semmit. De nekem hozzátartozik a munkámhoz, hogy kritikusan szemléljem a dolgokat. Úgyhogy azt szoktam csinálni.

Nagyon érdekelne, hogy mi zajlik Lorenz rendőrőrsparancsnok fejében. Vajon hogyan és mivel lettem gyanús a számára?

Mintha kitalálná a kérdésemet.

– Tudja, vannak különösen furfangos bűnözők, akik áldozatként jelentkeznek, miközben nem is azok. Ideállnak elém, és közlik, hogy kirabolták őket, pedig csak a biztosítót akarják megkopasztani. És ezek az állítólagos rablók persze mindig a legdrágább holmikat veszik el tőlük. Gyöngysorokat, gyémántgyűrűket vagy éppen több ezer eurós luxuskarórákat.

– Luxuskarórákat – mondom utána, és hirtelen gombóc nő a torkomban.

Lorenz bólogat. Muszáj megköszörülnöm a torkomat.

– Száraz a levegő a fűtéstől – mondja. – Nem kér egy pohár vizet?

– De – válaszolom, és azon töprengek, ne várjak-e a feljelentéssel, amíg Ellen visszajön. Ha nem találja meg a papírjai között az óra számláját és eredetiségigazolását, akkor Lorenz rendőrőrsparancsnok még le talál csukatni biztosítási csalásért.

Szerencsére ebben a pillanatban belép az ajtón Ellen, és diadalmasan lóbál egy dossziét.

– Itt vagyok! Megvan minden!

Kihúz a dossziéból két papírt, és leteszi őket a pultra.

– Számla és eredetiségigazolás – közli.

– Miről? – néz rám kérdőn Lorenz.

– A luxuskaróráról, amit elloptak – válaszolja Ellen.

– Micsoda meglepetés – mondja Lorenz. Megvető pillantással mér végig, mintha azt mondaná: szégyellje magát.

Bűntudatosan összeszorítom a számat.

– Na és mennyibe került az az óra? – kérdezi Lorenz.

– Körülbelül huszonötezerbe – feleli Ellen.

Lorenz Ellen papírjai fölé görnyed, és tüzetesen átvizsgálja őket. Látszik, hogy azon töri lázasan a fejét, miként tudná ránk húzni, hogy orosz csalók vagyunk, akik hamis iratokkal akarják átverni a biztosítót. Módszeresen keresgéli a döntő bizonyítékot.

Ellennek egy idő után elfogy a türelme.

– Most pontosan mit csinál? – kérdezi ingerülten.

– Meggyőződöm a dokumentumok valódiságáról – válaszolja tárgyilagosan Lorenz.

– Az remek, de nem lenne egyszerűbb, ha holnap felhívná ezt az ékszerészt, és megkérdezné tőle, hogy tényleg nála vettem-e az órát?

Lorenznek elakad a szava.

– Öm… de. Mondjuk igen. – Felveszi a papírokat, és zavartan motyogva hozzáteszi: – Azért készítek néhány másolatot.

Nem sokkal később Ellen elegáns limuzinjában ülünk. Élvezem a kényelmes bőrülést, és már előre örülök az ágyamnak. Mivel a hőmérséklet időközben jócskán fagypont alá süllyedt, Ellen barátilag megígérte, hogy hazavisz. Csendben gurulunk keresztül a kihaltnak tűnő Berlinen.

Elhúz mellettünk egy taxi. Tiszta véletlenségből épp ekkor nézek fel, és meglátom a férfit a hátsó ülésen. Rémülten konstatálom, hogy ugyanaz az ember, akit úgy egy órája a villamoson láttam. Olyan hevesen rezzenek össze, hogy Ellen is megijed, és kis híján félrerántja a kormányt.

– Mi történt, Jakob?

Elhűlve bámulom a taxit, amely gyorsan bevág elénk. A hátsó szélvédő mögött csak a férfi keze látszik. Barátságosan odainteget nekem.

A jármű nagy sebességgel távolodik. Néhány pillanattal később már csak a hátsó lámpáit látni.

– Légy szíves, gyorsíts! Meg kell állítanunk azt a taxit – mondom felindultan.

– Magadnál vagy? – tiltakozik Ellen. – Ezt mégis hogy?

– Ellen, kérlek szépen! Most nincs idő hosszú magyarázkodásra. Légy szíves, adj gázt, jó?

Ingerülten sóhajt, de megteszi, amit kérek. A limuzin érezhetően felgyorsul, és kisvártatva újra szorosan a taxi mögött vagyunk.

Eltelik pár perc, mire alkalom adódik. Amikor szinte egyszerre állunk meg a pirosnál, kiugrom a kocsiból, a taxihoz rohanok, és feltépem a hátsó ajtót.

– Szálljon be! – invitál barátságosan a sofőr. – Szabad vagyok.

A hátsó ülés üres. Az anyósülés szintúgy.

– Hol van az az ember, aki az előbb még itt ült? – kérdezem.

– Milyen ember? Nincs itt rajtam kívül senki – feleli a taxisofőr.

– De amikor megelőzött minket, akkor még ült egy ember a hátsó ülésen. Biztos vagyok benne, hogy láttam.

– Nem létezik. A legutolsó fuvarom majdnem egy órával ezelőtt volt – mondja a taxisofőr. – Valamit elnézhetett.

Látja, milyen tanácstalanul nézek.

– Minden rendben? – kérdezi.

Szórakozottan bólogatok.

– Igen, rendben. Bocsánat, hogy így rárontottam magára.

– Nem érdekes. Csak lassan el kéne döntenie, hogy beszáll-e, vagy sem. Mindjárt zöld lesz a lámpa.

Megrázom a fejem, jó utat kívánok neki, és becsukom az ajtót.

– Ez mi volt? – kérdezi Ellen, amikor már újra mellette ülök.

– Semmi. Csak azt hittem, hogy láttam valakit.

– És?

– Biztos valami optikai csalódás volt. Mert a sofőrön kívül senki nem ült a taxiban.

Ellen áthatóan néz.

– Én tévedek, Jakob, vagy ma már történt veled ilyen? A vásárban is ugyanúgy néztél, ahogy most. Olyan… mélységesen feldúltan.

– Igen? Tényleg? – mondom kitérően. – Hát ilyen fejem van. De jól vagyok. Minden oké.

Hogy elkerüljem a pillantását, elfordulok, és úgy teszek, mintha az ablakon nézelődnék kifelé.

– Ahogy gondolod – mondja Ellen, és elindul. – A te dolgod, hogy akarsz-e beszélni róla.

Csend. Egy ideig csak a motor zúgása hallatszik.

– Az a helyzet, hogy nem tévedsz – vallom be mélabúsan. – És ha feldúltnak tűnök, annak az az oka, hogy tényleg fel vagyok dúlva.

– De hát mi történt, Jakob? – Ellen hangja riadtan cseng.

– Ma kétszer is összefutottam egy volt páciensemmel. Abel Baumann-nal.

– Abel Baumann – ismétli el lassan. – Nem az a pasi volt az, aki azt hitte, hogy ő személyesen az Úristen?

– De ő. Súlyos skizofrén pszichózis. Legalábbis eleinte azt hittem.

– És mi olyan különös abban, ha összefutsz valakivel, akit ismersz? – kérdezi Ellen.

– Az, hogy Abel Baumann több mint négy éve meghalt – válaszolom. – Balesetben. Még bevitték a kórházba, de sajnos már későn. Ott voltam, amikor meghalt. És a temetésén is.

– Jaj de borzasztó – mondja Ellen.

– Az, hogy meghalt, vagy az, hogy láttam? – kérdezem.

– Nyilván az, hogy meghalt – feleli Ellen. – Ma biztos valami hasonmását láttad. Úgyhogy, ha engem kérdezel, semmi okod nyugtalankodni.

– Igen. A vásárban még én is ezt gondoltam – mondom. – De ez a mostani már nem lehetett véletlen.

– Most miről beszélsz? Hogy újabban kísérteteket látsz?

Megvonom a vállam.

– Az is egy lehetőség. Meg az is, hogy megőrültem. Szóval te nem láttad?

– Nem. De nem is figyeltem azt a taxit – feleli.

– Ettől féltem – mondom.

– Jaj már, biztos van erre egy egyszerű magyarázat – mondja Ellen biztatóan, és mosolyog. – Vagy igazat mondott annak idején, és tényleg ő Isten. Az mindenesetre megmagyarázná, hogyan támadt fel a halottaiból. Ez vicc akart lenni – teszi hozzá rövid szünet után.

– Tudom – mondom, de egy arcizmom sem rándul.

– Ugye nem hiszed komolyan azt, hogy egyszer csak megjelent neked a halott páciensed? – A hangjába némi aggodalmas zönge vegyül.

– Most mit tudhatom én? – kérdezek vissza. – Pár milliárdan ezen a világon hisznek a jelenésekben. Miért pont én ne higgyek bennük?

– Azért, mert te pszichiáter vagy, Jakob. Tudós. Olyan ember, aki a szilárd tényeknek hisz. Ha neked mondja valaki, hogy jelenései vannak, akkor felírsz neki valami gyógyszert, nem?

– Pszichoterapeuta vagyok, Ellen. Nem pszichiáter. Úgyhogy gyógyszert sem írok fel.

– Jó, érted, hogy miről beszélek – mondja.

– Értem. És az igazat megvallva már régen tűnődöm azon, jól van-e úgy, hogy kétes esetben minden normálistól eltérő jelenséget tévképzetnek könyvelünk el. Lehet, hogy egy részük éppen olyan valóságos, mint az, amit közös megegyezéssel valóságnak fogadunk el.

Ellen határozottan jobbra tart, majd leállítja a kocsit. A motorzaj most csak halk zümmögés.

– Jakob, miről beszélsz? – Bizonytalan a hangja. – Ez most úgy hangzik, mintha képes lennél elhinni ennek az Abel Baumann-nak a történetét.

– Végül is erről van szó – vallom be habozva. – És valószínűleg azóta elhiszem, hogy először találkoztam Abellel, csak nem voltam hajlandó beismerni.

Ellen valósággal sokkot kap.

– Jakob, ugye nem gondolod komolyan, hogy az volt, akinek mondta magát? Mármint tényleg azt hiszed, hogy te akkor… Istennel találkoztál?

– Egyvalamit tudok: ma láttam Abelt. És biztos vagyok benne, hogy valóban ő volt az.

Ellen kétségbeesetten rázza a fejét.

– Tudom, hogy őrültségnek hangzik – folytatom. – De talán tényleg valamilyen isteni energia részei vagyunk. Lehet, hogy valóban létezik valami isteni terv, és kinek így, kinek úgy, de mind segítenünk kell abban, hogy megvalósuljon. És lehet, hogy ezt az egészet azért értettem meg, mert találkoztam Abel Baumann-nal.

– Aki most feltámadt, hogy elmagyarázza neked, mi a te részed az isteni tervben, vagy mi?

Tanácstalanul vonogatom a vállamat.

– Azt nem tudom.

– Na és miért pont veled vette fel a kapcsolatot? – faggat tovább.

– Ellen, lövésem sincs. Csak azt tudom, hogy ez a két találkozás ma nem volt véletlen. Abel Baumann él. Ez tényleg eléggé megrázott, de ettől még nem vagyok őrült.

Szánakozva néz rám, aztán vesz egy nagy levegőt.

– Lehet, hogy tényleg nem vagy őrült, csak már baromira rád férne egy kis pihenés.

Ezen mosolyognom kell.

– Az is lehet.

– Jó. Akkor én most hazaviszlek, te meg veszel egy forró fürdőt, és rendesen kialszod magad. Holnap találkozunk.

Hálásan bólogatok, és fáradtan hátrahajtom a fejem.

Ő indexel, és gázt ad.

Jó félórával később a fürdőkádamban ülök, és minden eredmény nélkül próbálok ellazulni. Gondolataim az Abellel való találkozás körül keringenek, és minden felmerülő kérdés újabb kérdéseket vet fel. Néhány perc után kiszállok a lazító fürdőből, és készítek inkább egy kanna nyugtató teát. Az előírt főzési idő leteltével aztán az egészet a mosogatóba öntöm, és kibontok egy üveg vörösbort.

Két nagy pohárral később már kezdek egy kicsit ellazulni. A körhinta a fejemben valamivel lassabban forog. Töltök még egyet, bekapcsolom a tévét, és kikötök egy dokumentumfilmnél, amelyben egy túlélési szakértő küzdi át magát az ausztrál vadonon. Milyen érdekes, hogy valaki kígyókat meg bogarakat eszik, miközben ott van körülötte egy filmes stáb, és bármikor hozhatnának neki egy szendvicset, gondolom magamban, és elalszom.

Megnyugodni azonban nem tudok. Álmaimban Abel Baumann kísért. Képeket látok a temetéséről. Fekete-fehérek és furcsán homályosak. Képek a gyászoló hozzátartozókról és barátokról. Képek a menet élén haladó zenészekről. Képek a fehér szegfűkkel borított koporsóról. Képek a tarkabarka tulipáncsokrokról, amelyek végső búcsúként potyognak a koporsó fedelére. Képek a koszorúkról. Képek a részvétüket nyilvánítók hosszú soráról. És végül képek a környező sírokon ülő madarakról. Mintha azok is meg akarnák adni a halottnak a végtisztességet.

Hirtelen ráeszmélek, hogy egy nagyon régi, fekete vászonba kötött fényképalbumot nézegetek. A képek fekete alapon sorakoznak benne, és azért olyan homályosak, mert szemlátomást a fényképészet hőskorában készültek.

Becsukom az albumot, és ekkor veszem észre, hogy egy padon ülök nem messze Abel sírjától. Akkor, a temetése után, ugyanitt ültem. Megvártam, amíg mindenki elmegy, aztán egy időre szabadjára engedtem a gondolataimat és a gyászomat.

– Szép volt, ugye? – mondja egy hang.

Riadtan összerezzenek.

Mellettem a padon ott ül Abel Baumann, és a fotóalbumra mutat:

– Szerinted is szép temetésem volt, Jakob?

Rémülten hátrahőkölök, és lecsúszom a padról.

Ebben a pillanatban felébredek.

Az ágyamban fekszem, és koromsötét van.

Sejtem, mit akart mondani az álom. Azt, hogy Abel a közelemben van.

– Itt vagy? – szólok bele a sötétségbe.

Semmi válasz.

Felkapcsolom a lámpát. Nemcsak a hálóban, hanem a folyosón, a konyhában, a fürdőszobában és a nappaliban is.

– Abel, hol vagy? – kiabálom, és fel-alá rohangálok a fényesen kivilágított lakásomban egy embert keresve, akit négy évvel ezelőtt eltemettek.

Miután megint nem kapok választ, kinyitom a ruhásszekrényt, megnézem az ágy alatt, a kanapé mögött és a fürdőkádban. Még a konyhaszekrényben is. Abel azonban nincs sehol.

Sóhajtva lerogyok egy konyhaszékre, és ebben a pillanatban megint a padon találom magam, Abel sírjának közelében.