Margóczi Győző

Szavak

Hogyan uralják érzéseink elménket?

Budapest
2015, 2021

Margóczi Győző: Szavak

© Margóczi Győző, 2013, 2019
Minden jog fenntartva!

Második, bővített kiadás

Elektronikus könyv: Lajos Nagy

ISBN 978 963 08 8861 5

A nyomtatott verzió megrendelhető:
megrendelem@undergroundkiado.hu

Tartalomjegyzék

Bevezetés

Furcsa, de nem tűnik fel senkinek

1. Kiinduló állapot

2. Mi a szó?

3. Pontosság

4. Szóalkotás

5. Az események vizsgálatának szintjei

6. A 13. szint

7. A dimenzióváltás

8. A képzetes világ

9. Az elegyítő üst

10. A leföldelés

11. Az adatháló

12. A szó, mint hangérzés sorozat és más érzések kapcsolata

13. Az érzések hatása a gondolkodásra

13.1. Az érzések szerepe létünkben

13.2. Heuréka

13.3. A képregény

13.4. A szófolyam

13.4.1. Markerérzések

13.4.2. A markerérzések keletkezése

13.4.3. A markerérzések hatásmechanizmusa

13.4.4. A görbült tér

13.4.5. A markerérzések használata

13.4.6. Markerérzések a mindennapokban

14. A feketelyuk

15. Konklúzió

16. Korunk fejlett társadalma

17. Teendők

Bevezetés

Az emberiség bajban van, nagy bajban.

Ha az érme fényesebbik oldalát vizsgáljuk, akkor mi emberek hihetetlen eredményeket értünk el. Egész esztendőben üzemelő fedett sípályát építünk a legforróbb sivatagba. Több száz méter magas felhőkarcolókat, minden kényelemmel ellátott luxus szállodákat építünk fel hihetetlenül gyorsan. Az elektronika csodái átszövik mindennapi életünket. Az anyag szerkezetének titkát kutatjuk hihetetlenül bonyolult, hatalmas részecskegyorsítókkal. Már rutinosan használjuk a nukleáris energiát. Eddig soha nem látott új szintetikus vegyületeket hozunk létre. A biológusok az emberi szervezet titkait egyre nagyobb mélységben tárják fel. Meghódítottuk az óceánok mélyét. Elhagytuk a földet, és a naprendszer más bolygóinak elérését céloztuk meg. Ezen eredmények elérése csak óriási műszaki tudás felhalmozásával valósulhatott meg.

És mi a helyzet az érem sötétebbik oldalával? Két élesben bevetett atombomba után, egymásra acsarkodó hatalmas atomfegyver arzenálok. Instabil államocskák görcsös igyekezete az atomfegyverek megszerzéséért. Eldugott raktárak mélyén titkos vegyi és bakteriológiai fegyverek sóvárognak célpontokra. Az első és második világháború kiirtott ember milliói után helyi háborúkban már többen haltak meg, mint a második világháborúban. Véres polgárháborúk, de nem csak Afrikában, Ázsiában vagy Dél Amerikában, hanem Európa szívében is, lásd a délszláv háború. Felrobbantott utasszállító repülőgépek, autóba rejtett pokolgépek, túszul ejtett és lemészárolt iskolás gyerekek, zavargások, tüntetések, vallási-, faji gyűlölködés mindenhol. Gazdasági válságból gazdasági válságba tántorgunk. Szennyezzük környezetünket, földünket, ivóvizünket. Pusztítjuk a föld élővilágát, növényeit, állatait. Éhező és nyomorgó emberek milliói. Kilátástalan, reménytelen emberi sorsok milliárdjai. És a gondok nem csak a fejletlen régiókat érintik! Európában és Észak-Amerikában is bőven akadnak a létminimum szintjén élők. Az emberiség nagy része nem csak fizikai, de lelki nyomorban is él. Egy kutató csoport megállapítása szerint Európa lakosságának több mint harmada valamilyen lelki betegségben szenved.

A mindennapi élet taposómalma, rohanása közben igyekszünk nem gondolni a fenti szörnyűségekre, de az emberiség sötét jelene után még sötétebb jövőbe néz. Személy szerint én azt látom, hogy míg az emberiség egy felől a természet és műszaki tudományok, egyszóval a reáltudományok terén hatalmas eredményeket ért el, másfelől a humántudományok az emberi lét kutatása terén alig-alig haladt előre. Miért? – vetődik fel a kérdés. Mi lehet ennek az oka? És mi a kiút? Merre induljunk? Ez a könyv ezekre a csöppet sem könnyű kérdéseknek egy részére próbál meg választ adni.

A Szerző

Furcsa, de nem tűnik fel senkinek

Ha a világ bármely országában mondjuk, egy színész besétálna a helyi repülőgép-tervező intézetbe, hogy márpedig Ő utasszállító repülőgépeket szeretne tervezni, mert úri kedve úgy tartja, akkor gúnyos röhögés közben megkérdeznék tőle: „De ember, hát van magának fizikusi, elektromérnöki, gépészmérnöki diplomája? Mégis hogyan képzeli, hogy bele akar kontárkodni egy olyan gépezet tervezésébe, amely megbízhatóságán több száz ember élete múlik? Hát normális maga? Nem érti ember? Hát ez iszonyatos felelősség!”

Azt hiszem, hogy ezzel minden kedves olvasó egyet is ért és szorgalmasan bólogat, hogy ez így helyes. Egy olyan ember, aki nem szakembere egy olyan területnek, amelynek irányításától emberi életek függenek, maradjon távol a kormánykeréktől, ne avatkozzon bele olyasmibe, amihez nem ért!

Ez után joggal felvetődik a kérdés: miért neveztek ki egy színészt az Amerikai Egyesült Államok elnökének? (Annak az USA-ban élő 300 millió embernek a sorsa, plusz a világ több milliárd emberének a sorsa, akire az USA-nak ráhatása van, nem számított?)

Igen, tudom, most sokan gondolják, hogy az elnök nem egyedül hozza a döntéseit, hanem tudósok készítik elő a döntéseit. Erre az a válaszom, hogy akkor ez pont olyan, mint a repülőgép-tervező intézet, ahol tudósok dolgoznak, csak éppen a főkonstruktőr egy színész. Én személy szerint nem szívesen ülnék fel egy ilyen gépre.

Vajon elgondolkodott már a kedves olvasó azon, hogy míg a műszaki életben mindent a tudósokra bíznak, a legbonyolultabb rendszerben, a társadalomban nem a tudósoké, hanem a dilettáns politikusoké a hatalom? Márpedig politikus bárki lehet, ha megszavazzák! Képzeljék el az alábbi beszélgetést a fent említett repülőgép-tervező intézetben: Én arra szavazok, hogy a Jóskát bízzuk meg a szárnyak tervezésével. Szerintem a Jóska rendes ember. A feleségem unokahúgának, az öccsének a szomszédja néha szokott vele találkozni az utcán, és olyankor mindig illedelmesen köszön. És egyébként is szimpatikus, mert bajusza van. Igaz, csak nyolc általánost végzett. (Négyszer az első és négyszer a második osztályt.) A kedves olvasó szívesen felülne arra a repülőgépre, amelynek Jóska tervezte a szárnyát?

Hát pedig a politikusainkat körülbelül így választjuk. És akkor még nem is beszéltünk a politikusok emberi, pszichés rátermettségéről! Hány aljas, saját érdekeit néző, korrupt politikus van a hatalom közelében? Megvizsgálta őket valaha is egy pszichológus, hogy mielőtt a posztjukra kerültek emberileg, erkölcsileg, pszichésen alkalmasak feladatuk ellátására? Ha én fegyvertartási engedélyt szeretnék kérni, akkor előtte millió orvosi papírt kell beszereznem, többek között pszichológushoz kell mennem, hogy megállapítsa, nem vagyok-e gyogyós, hogy nem fogok-e ártatlan embereket lemészárolni egy szál pisztolyommal? Ez így teljesen normális, rendjén való – gondolhatja a kedves olvasó. Nem lehet akárki kezébe fegyvert adni. És egyetlen állam elnökét valaha is megvizsgálta pszichológus, hogy a rendelkezésére álló atombombák ezreit, harckocsik, repülőgépek tízezreit, gyalogsági fegyverek millióit vajon mire fogja használni? Vajon Hitler elmeállapotát megvizsgálta pszichológus, mielőtt birodalmi kancellár lett? Már nem is olyan vicces ez a dolog! Ugye?

Aztán ott van az a szó, hogy „demokrácia”. Ha egy repülőgép-tervező intézet nem egy csúnya, gusztustalan antidemokratikus intézmény volna, akkor az ott dolgozók szavazással dönthetnék el például, hogy alumíniumból vagy vasbetonból készítsenek repülőgépet, és munkaidő után esetleg azt is megszavazhatnák, hogy a Nap kering a Föld körül, és nem fordítva.

Azt nem lehet szavazásra bocsátani, hogy a repülőgép alumíniumból vagy vasbetonból készüljön! Vagyis lehet, de utána ne csodálkozzunk, ha nem repül! Meg kellene érteniük, hogy a világban a különböző folyamatok szigorú törvények szerint zajlanak, és ezek a folyamatok nem alkalmazkodnak a demokráciához, a szavazatokhoz, az emberek kényéhez-kedvéhez.

És ezt az emberek nagyon szépen meg is értik… Míg műszaki, kémiai és biológiai kérdésekről van szó, de abban a pillanatban, hogy az emberi létre terelődik a szó, ezek a törvények valahogy érvényüket vesztik. De csak az emberek fejében! A valóságban nem! A valóságban az élet osztja a pofonokat, és mi csak értetlenül állunk.

Ha az emberiség léte, jóléte a tét, akkor a világunk törvényeit figyelembe kell vennünk, és a tudósoknak kell irányítaniuk a társadalmat és nem a dilettáns politikusoknak, vagy az azokat pénzelő törpe hatalmasoknak. Mert ha megengedjük magunknak azt a luxust, hogy nem így cselekszünk, annak nagyon komoly negatív következményi vannak és lesznek.

Most joggal gondolhatja az olvasó, hogy akkor nincs más hátra, mint a társadalmon belüli törvényszerűségek feltárása és a hozzájuk való alkalmazkodás! Ez így is van! Csak valamiért ezek a dolgok nagyon nehézkesen mennek, valamik vagy valakik akadályozzák ezt a folyamatot. De mi is okozhatja azt, hogy ezek a folyamatok ilyen nehézkesen zajlanak?

1.
Kiinduló állapot

Hogy jobban megértsük a dolgok jelenlegi állását, javaslom, hogy vonjunk párhuzamot egy repülőgép és a társadalom, egy pilóta és egy politikus között. Kezdjük a repülőgéppel. Bár a repülőgép bármely alkatrészét választhatnánk, hasonló eredményt kapnánk, a szemléletesség kedvéért javaslom, hogy vizsgáljuk meg a repülőgép gázkarját. Azt hiszem, akció filmekből mindannyiunk számára ismerős a jelenet, amikor a pilóta zord, acélos tekintettel előre tolja a gázkart, és a repülőgép hirtelen meglódul.

Mit is tudunk mi a gázkarról? A válasz nagyon egyszerű: mindent. Pontosan ismerjük a gázkar működési mechanizmusát. Ismerjük, hogy a gázkar milyen más alkatrészekhez kapcsolódik, azt is tudjuk, hogy a gázkarhoz kapcsolódó alkatrészek milyen más alkatrészekhez kapcsolódnak, és azok milyen más alkatrészekhez kapcsolódnak, vagyis ismerjük az összes alkatrészt, ami a gázkar és a hajtómű között van (rudazatok, emelők, karok, csúszó és görgő csapágyak stb.). De nemcsak az alkatrészeket ismerjük, hanem azok kapcsolódásának pontos módját is. Tudjuk, hogy a gázkar forgástengelye apró görgős csapágyakkal kerül rögzítésre a sárkányhoz (géptesthez), hogy a gázkarhoz kapcsolódó himba, mely a gázkar kör alakú mozgását lineáris mozgássá alakítja, egy apró stiften keresztül kapcsolódik a gázkarhoz, és azt is tudjuk, hogy ezt az apró stiftet egy biztosító, rugós O gyűrű tarja a helyén. De nem csak az alkatrészek kapcsolódásának pontos módját ismerjük, hanem az egész mechanizmus működési paramétereit. Ki tudjuk számítani, hogyha a pilóta F1 erővel és V1 sebességgel előre tolja a gázkart, akkor a himba milyen V2 sebességgel fog elmozdulni és milyen F2 erő fog rá hatni; és végül ez az apró mozdulat a hajtómű tolóerejét mennyivel fogja fokozni. Ahhoz, hogy egy ilyen bonyolult működőképes mechanizmust tudjanak alkotni a mérnökök, minden egyes alkatrészt nagyon pontosan meg kellett tervezni. Itt nagyon nagy hangsúly van a tervezni szón! Ugyanis valamiről mindent megismerni, megtudni az nem olyan bonyolult dolog, mint valamit megtervezni, és ezt követően azt a valóságban létrehozni!

Azonban mi most csak maradjunk a megismerésnél, a tudásnál. Mit tudunk mi a gázkarról? Mennyire ismerjük? Gyakorlatilag teljesen. Ismerjük a geometriai formáját, méreteit, fizikai tulajdonságait (tömegét, fajsúlyát, hőtágulási együtthatóját, elektromos vezetőképességét, szakítószilárdságát, felületi érdességét, mágneses permeabilitását, stb.), hogy milyen ötvözetből készült, milyen anyagok alkotják az ötvözetet, az alkotó anyagok fizikai tulajdonságait, egészen atomi szintig(atomi szint alatt már vitatott elképzeléseink vannak). Amikor a pilóta (a zord tekintetű) úgy dönt, hogy növeli a repülőgép sebességét, gyakorlatilag tisztában van a gyorsítás egész folyamatával. Ha úri kedve úgy tartja, gondolatban pontosan végig követheti a gázadás egész folyamatát.

Most ültessünk egy politikust egy ország pilótaszékébe és kérjük meg, hogy „adjon gázt”! És itt kezdődnek a problémák! A politikus megvakarja a fejét és felkiált: Te jó Isten! Melyik itt a gázkar? Hogy segítsünk neki, rábökünk egy karra, amely fölött az a felirat áll, hogy „adócsökkentés”. Az „adócsökkentés” szó egy fogalom. Nem egy kézzel fogható konkrét tárgyat jelöl, mint például a „gázkar”, mely tárgy aránylag nagy pontossággal definiálható, mind fizikai tulajdonságait illetően, mind a rendszerben betöltött szerepét tekintve. Az „adócsökkentés” szó mindenki számára teljesen világos jelentéssel bír. Mindenki tudja, hogy adócsökkentés esetén kevesebb pénzt kell befizetni az államnak. Több pénze marad, amit arra költ el, amire jól esik. Mit nem lehet ezen érteni? Teljesen világos! Vagy mégsem?

Mi történik, ha a fenti szavakat elkezdjük tovább boncolni? Mi az „adó”? Mi a „csökkentés”? Mi a „pénz”? Mi a „befizetni”? Mi az „állam”? Mi a „több”? Mi az „elkölteni”? Mi a „jól esik”? Ugyan már! Mindenki tisztában van e fogalmak, szavak jelentésével! Biztos? Próbáljuk meg definiálni a mindenki számára világos „adó” szót. Ha az interneten rákeresünk az „adó” szóra, akkor valami ilyesmit találunk: Az adó magán- vagy jogi személyek által felettes hatalomnak kötelezően fizetett rendszeres (esetenként rendkívüli) anyagi – leginkább pénzbeli – juttatás. Ez azt hiszem egy jól megfogalmazott és érthető definíció. Vagy mégse? Mert ugye mi a „magán személy”? Mi a „jogi személy”? Mi a „felettes”? Mi a „hatalom”? Mi a „rendszeres”? Mi a „juttatás”?

Én a Diósgyőri Gimnázium matematika-fizika szakos osztályába jártam, ahol Bagoly Lajos tanár úr próbálta meg belénk verni a fizika tudományát, olykor szó szerint. Rendkívül szigorú fickó volt, de meg is tanultuk a fizikát. Köszönjük Tanár úr! Mindig pontosan, precízen kellet kifejezni magunkat. Ha egy diák úgy próbált volna válaszolni a kérdésére, hogy: „Tudja, tanár úr, az atom olyan hogyishívják, ami apró izékből áll, amelyeket még kisebb micsodák alkotnak, amelyek végül is bigyókból tevődnek össze.”, no, akkor jött volna el a pillanat, hogy akkora nyaklevest kap a diák, hogy lerepül a feje!

Mikor a humán tudományok terén fogalmakat próbálunk definiálni, gyakran nem teszünk mást, mint az előbbi képzeletbeli diák. Nem definiált szavakkal próbálunk meg más nem definiált szavakat definiálni. Érdekes, hogy ez a jelenség a természettudományok terén mindenkinek szemet szúr, a humántudományok terén pedig nem.

Persze a gázkar esetében is használhatunk nem definiált fogalmakat. Például: „A gázkar egy rudazaton keresztül szabályozza a hajtóműbe belépő üzemanyag mennyiségét.” Ez mind szép és igaz is, de e mondat alapján próbálja meg valaki létrehozni a valóságban a hajtómű üzemanyag ellátásának szabályzását! Az életbe nem fog neki sikerülni. Ha csak… Hacsak nem definiálja részletesen a szavakat és ez által az egész folyamatot a lehető legnagyobb mélységben.

A humántudományok berkeiben nagyon szívesen dobálóznak olyan szavakkal, mint: szabadság, demokrácia, érték, igazság, józanész, érzelem, szellem, tökéletesség, stb… És teszik mindezt úgy, hogy valójában nincsenek tisztában a szavak jelentésével. És ami a dolgok non plusz ultráját adja, hogy szentül meg vannak győződve arról, hogy ők márpedig pontosan tisztában vannak az általuk használt szavak jelentésével! Engem a filozófusok egy olyan kőművesre emlékeztetnek, akinek az a feladata, hogy építsen fel egy várat téglatestekből. A mester a rendelkezésére álló téglatesteket a legnagyobb gondossággal fogja egymáshoz illeszteni úgy, hogy a lehető legpontosabban illeszkedjenek. Fogja ezt tenni a logika legszigorúbb szabályai szerint úgy, hogy a téglák szépen kötésben, átfedésben legyenek a nagyobb szilárdság érdekében, a közfalakat szépen be fogja kötni a főfalakba, így tovább fokozva az épület szilárdságát. Látszólag minden a lehető legnagyobb rendben van! De… És már megint az a csúnya kis „de” szócska! A gond az, hogy képzeletbeli kőművesünk nem vizsgálja meg az általa használt téglatesteket egyenként, alaposan. Nem veszi észre, hogy a téglatestek egy része jégből készült és nem égetett agyagból vagy kőből. És bizony, ha melegedni kezd az idő, akkor a szép, tökéletes logikával felépített büszke vár a fejére dől. Selejtes téglákból nem lehet várat építeni. Márpedig az emberi gondolkodás alapkövei (téglatestei) a szavak. Ezért egy lépést sem tehetünk, anélkül, hogy ne vizsgálnánk meg magukat a szavakat.

Egyetlen rosszul definiált selejtes szó és a látszólag csillogó, villogó, briliáns gondolatmenet összedől. Ugyan úgy, ahogy egy repülőgép lezuhanhat egyetlen egy rosszul definiált, megtervezett alkatrész miatt. Érdekes, hogy míg teljesen természetesnek vesszük, hogy mielőtt hozzá kezdenénk egy repülőgép építéséhez, alaposan megvizsgálunk minden egyes alkatrészt; addig senkinek nem tűnik fel, hogy az emberek millióinak sorsát befolyásoló eszmerendszerek létrehozásakor fittyet hányunk az alkatrészek, a szavak vizsgálatára.

2.
Mi a szó?

Hogy ne essünk elődjeink hibáiba, mi most ugyan szavakat fogunk használni arra, hogy feltárjuk azt, valójában mi is a „szó”, hiszen egy könyvet nem lehet megírni szavak nélkül, de megpróbáljuk elkerülni, hogy determinálatlan fogalmakkal más determinálatlan fogalmakat determináljunk. Szavakat fogok használni, mert nem tehetek mást, de arra kérem a kedves olvasót, hogy most ne a szavak jelentésére fordítsa a figyelmét, hanem úgy tekintsen a szavakra, mint a festőművész ecsetére, amely nem magyarázza el az Ön elé táruló tájképet, csak megjeleníti azt. Hogy egyes akadékoskodók vitorlájából kifogjam a szelet, most szándékosan áttérek egyes szám első személyre. Vagyis mindent egyes szám első személyben írok le, de arra kérem a kedves olvasót, hogy amit leírtam, azt Ön is egyes szám első személyében értelmezze, úgy, mintha azt Ön látná, érezné, tenné, gondolná. Hát javaslom, vágjunk bele…

Itt ülök, e könyvel a kezemben és olvasom. Ha felemelem a tekintetem látom az engem körülvevő világot. Most felemelem a kezem és a fény felé tartom. Látom, hogy a kezem fény felé eső oldala fényesebb, míg a másik oldala sötétebb. Látom, hogy környezetem hatással van rám. Ha most lenézek a padlóra, megpillantom a kezem árnyékát. Látom, hogy én is hatással vagyok a környezetemre. Most felnézek az égre és látok egy szivárványt. Emlékezetemből felidézem azt, amit a fényről tanultam. A fény nem más, mint az elektromágneses sugárzás azon tartománya, amelyet emberként láthatok. Minden hullámhosszhoz más szín tartozik. Van színe a Kossuth rádió adásának? Van színe a BBC World News adásának? Van színe a röntgensugárzásnak? Nincsen. Az elektromágneses sugárzásnak önmagában nincsen színe. A szín csak bennem, emberben létező dolog, amely csak akkor keletkezik, ha az elektromágneses sugárzás egy szűk spektruma kölcsönhatásba lép az idegrendszeremmel. Tehát valójában nem jelenthetem ki azt, hogy az ég kék, a fű zöld, csak azt mondhatom, hogy én kéknek látom az eget, zöldnek a füvet. Ez a gyönyörű világ ebben a formában csak bennem, emberben létezik.

Most hirtelen egy rigó énekét hallom meg. Gyönyörű hang! Felidézve a hangról tanultakat, a hang nem más, mint a levegőnek azon rezgés tartománya, ami hatást gyakorol az idegrendszeremre. Maga a levegő rezgése nem hang, csak a levegőt alkotó gázok molekuláinak a tánca, mozgása. A molekulák tánca csak akkor alakul át hanggá, ha a dobhártyámon, a középső fül és a belsőfül szerkezetén keresztül kölcsönhatásba lép az idegrendszeremmel.

Tehát nem jelenthetem ki azt, hogy a rigó hangot ad ki, csak azt, hogy a rigó által megrezgetett levegőt én hangként, madár füttyként élem meg. A rigó hangja, e gyönyörű dal valójában csak bennem létezik. Rajtam kívül csak a levegőtenger molekuláinak néma tánca.

Benyúlok a zsebembe és előveszek belőle egy almát. Akkor érzem az alma ízét, ha beleharapok, és a nyálam az almából ki tud oldani olyan anyagokat, amelyek kölcsönhatásba léphetnek az idegrendszeremmel. Beleharapok az almába és érzem a savanykás ízét. Valójában az almának nincsen íze. Az almában csak bonyolult molekulák halmaza van. Tehát nem jelenthetem ki, hogy az alma savanykás ízű, csak azt állíthatom, hogy ha kölcsönhatásba lépek vele, akkor savanykás íz érzése keletkezik bennem. Az íz érzése csak bennem keletkezik, bennem él és nem az almában. És sorolhatnám még, ugyanez a helyzet az illatokkal, a hideg és a meleg érzésekkel.

Milyen hibát követ el az emberiség, mire nem figyeltek eddig a történelem nagy gondolkodói? Nem tettek különbséget az általuk megélt világ és a környező világ között. Abba a hibába ringatták magukat, hogy létezik egy abszolút való világ. Azonban az általam megélt világ a világnak csak az egyik oldala. A világnak sok-sok oldala létezik. Pontosan annyi, ahányan vizsgálják, ahányan kölcsönhatásba lépnek vele. Nem létezik egy abszolút világ. Valójában a világ relatív. Hogy milyen a világ az attól függ, hogy ki nézi, ki vizsgálja, ki és milyen kölcsönhatásba lép vele.

Ha például egy marslakó nézi, a marslakó által látott világ már nem ugyanaz a világ, amit én látok. Azért, mert ő másféle kölcsönhatásokba lép a környező világgal. Ő már lehet, hogy más fénytartományban látja a világot, és ráadásul, mondjuk, amit én piros színként élek meg, ő azt kéknek fogja megélni. A környezete rezgései más érzéseket fognak benne kiváltani. Lehet, hogy a gázok rezgését nem is képes észrevenni, vagyis nem hall, nem léteznek hangok a számára. A gázokkal, párákkal, különböző vegyületekkel másfajta kölcsönhatásba lép, mint én. Vagyis más szag és íz érzések keletkeznek benne, ha egyáltalán keletkeznek. Stb.

A világ nem más, mint végeláthatatlan kölcsönhatások halmaza, ahol a kölcsönhatások eredménye attól függ, hogy mi mivel lép kölcsönhatásba. Minden kölcsönhatáshoz legalább két résztvevő szükségeltetik. Esetemben az idegrendszerem, másrészről az engem körülvevő világ. Ahhoz, hogy egy kölcsönhatásról pontos képet alkothassak, a kölcsönhatást érdemes több szemszögből megvizsgálni.

Egy külső szemlélő számára a hang az engem körül vevő levegőt alkotó gázok molekuláinak specifikus mozgása által az idegrendszeremben indukált specifikus ingerállapot minta. Az én szemszögömből nézve a hang az engem körülvevő levegőt alkotó gázok molekuláinak specifikus mozgása által kiváltott hangérzés. (Most arra kérem, a kedves olvasót, hogy mindenféle indoklás nélkül fogadja el azt az állításomat, hogy a hangok érzések.) A hangok, és ezért a szavak sem létezhetnek rajtam kívül. Rajtam kívül csak a levegőt alkotó molekulák rezegnek.

A külső és a belső nézőpontok különbségét a legegyszerűbben úgy tudnám szemléltetni, hogy képzeljünk el egy mérnököt, aki egy rádióvevő készülék előtt ül, és egy bonyolult oszcilloszkóppal vizsgálja a rádióvevő minden egyes alkatrészében a jeleket, de a rádióadásból nem hall semmit, mert a fülhallgatót egy másik személy viseli. A mérnök, aki a külső szemlélő nézőpontját képviseli, azt fogja tapasztalni, hogy az antennában a rádióhullámok az elektronokat mozgásba hozzák, amelyek egy tekercsen keresztül áramot indukálnak a berendezés más részeibe, és a felerősített elektron folyam bemegy egy tekercsbe, ami egy mágnest mozgat, amelyhez egy műanyag lapocska van erősítve, ami megmozgatja a levegőt. A mérnök teljességgel tisztában van az egész folyamattal, de nem hallja az adást. Az a személy, aki pedig a másik szobában ül és hallgatja az adást, képviseli a belső nézőpontot, aki nincs tisztában azzal a folyamattal, ami a rádióban zajlik, de hallja az adást, a hangérzés benne keletkezik.

A külső szemlélő számára a szó nem más, mint a külvilág elektromágneses sugárzása, a levegőt alkotó gáz molekuláinak rezgése, a külvilág kémiai vegyületei, nyomása, a bőr felületének kinetikus energiáját megváltoztató behatása, vagy belső változások folytán kialakult idegi ingerállapot mintához társított olyan másik idegi ingerállapot minta, amit egy másik ember által a levegőt alkotó gázok molekuláinak specifikus megrezgetése vált ki bennem.

Az én szemszögemből fogalmazva a szó a látás, a hallás, a szaglás, az ízlelés, a tapintás, a hőmérséklet és egyéb érzésekhez kapcsolódó, specifikus hangérzés sorozat, amelyeket egy másik ember kelt bennem.

Hogyan kerül ide egy másik ember? Egyszerű! A szavakat általában nem én találom ki, hanem környezetemtől, egy másik személytől hallom először, tőle tanulom meg. (Most tekintsünk el attól a speciális esettől, amikor én találok ki egy szót, és nem ejtem ki a számon, vagy csak akkor, amikor senki sem hallja.) A szavakat reprezentáló hangérzés sorozatokat egy másik embertől tanulom meg, és azt is, hogy ezeket az érzéseket mely másik érzésekhez társítsam. Egyszerűbben fogalmazva a szavak hangzását és a hozzájuk kapcsolt jelenségeket is egy másik embertől tanulom meg.

A kihalt, már senki által nem beszélt nyelvek is ezt bizonyítják. Ezen nyelvek maradványait már csak kőbe vésett vagy régi pergament tekercsre vetett jelek reprezentálják. Azonban ezek a jelek nem szavak, csak bemélyedések egy kőtömbben vagy csak festék foltok egy szakadozott pergament tekercsen, semmi más. Ezek nem szavak, mert nem tudom, hogy hogyan kell őket kiejteni, vagyis hogy milyen hangérzés sorozatok tartoztak hozzájuk, és azt sem tudom, hogy az általam ismert világ mely jelenségeihez rendelték ezeket. És nincs olyan ember, aki ezt megtaníthatná nekem.

Valamivel jobb a helyzet az idegen nyelvekkel. Egy számomra idegen nyelven kiejtett szó számomra nem szó, csak egy hangérzés sorozat. Akkor válik szóvá, ha már tudom, hogy mely jelenséghez kapcsoljam az adott hangérzés sorozatot. Természetesen a szavakat jelképező hangérzés sorozatokat a memóriámból is elő tudom hívni, ilyenkor a szavakat mint „belső hangokat” élem meg.

Most elő veszem a szó egy szokványos definícióját: A szó a nyelv legkisebb még értelemmel bíró egysége. Ez egy rövid, tömör, frappáns, jól érthető kijelentés. Olyan szabados, hogy szinte már szép! A szokásos gondok akkor kezdődnek, amikor elkezdem boncolgatni a definíciót. Mi a nyelv? Mi az értelem? Stb. Bonyolult, nehezen meghatározható fogalmak. Mi a helyzet az én meghatározásommal? Meglehetősen hosszú, esetleg többször is el kell olvasni, hogy pontosan összeálljon a kép. Azonban, ha elkezdek kérdéseket feltenni az egyes szavakra, akkor mély és alapos válaszokat kaphatok. Ugyanúgy, mint a példánk a gázkar esetében. Mi az idegi ingerállapot? Megkérdezhetek egy biológust, aki szépen le fog ültetni egy mikroszkóp elé, és mindent elmagyaráz az idegsejtről, annak működéséről, felépítéséről, anyagáról. Pontosan elmondja, hogy az idegsejt mikor van inger állapotban, mi jellemzi ezt az állapotot stb.

Hát eddig megvolnék! Most már tudom, hogy mi a szó, de néhány tulajdonságára nem árt rávilágítani.

3.
Pontosság

Amikor a külvilággal létesített kölcsönhatások eredményeként látok valamit, illetve különböző érzések generálódnak bennem, akkor vajon a látott kép és a keletkezett érzések milyen pontossággal tükrözik a valóságot? Meglehetősen pontatlanul. A környezetemmel létesített azon kölcsönhatások, amelyek nem lépnek kölcsönhatásba idegrendszeremmel, észrevétlenek maradnak számomra. Például a nap ultraibolya sugárzását nem látom, ezért erről nem is szerzek tudomást, pedig a kölcsönhatás nagyon is létezik, mert egy pár nap múlva lehámlik a bőröm. Ugyan így nem látom a tárgyak által infravörös tartományban kibocsátott sugarakat, pedig azok is léteznek stb. Amikor tehát egy hangérzés sorozatot rendelek egy jelenséghez, akkor meglehetősen pontatlanul meghatározott dologhoz rendelem.

Figyelem! A hangérzés sorozatot nem a külvilágban létező jelenséghez rendelem, hanem az adott jelenség bennem indukált, megjelenő idegi ingerállapot mintájához! A külvilágban létező jelenség, bár valójában tőlem függetlenül létezik, de számomra csak a vele létesített kölcsönhatásból származó idegi ingerállapot mintán keresztül jelenik meg. Egyszerűbben fogalmazva a hangérzés sorozatot én nem a rózsaszálhoz rendelem, hanem a rózsaszál bennem megjelenő képéhez.

Valójában egy szál rózsa sokkal több annál, mint amit én látok belőle (szemem felbontása nem teszi lehetővé az apró részletek felfedezését, nem látom a rózsaszálat elhagyó vagy az éppen elnyelődő infra és egyéb sugarakat, a belőle elpárolgó víz molekulákat stb.), másrészt a rózsa valójában egyáltalán nem piros, ahogy én azt látom (a piros szín csak bennem létezik).

Másrészről nem túl virágos a helyzet a hangérzés sorozattal, amit az adott jelenséghez rendelek. Ugyanis a hangsorok is meglehetősen pontatlan dolgok, akármelyik oldalról is vizsgálom őket. Külső szemlélő szemszögéből nézve a levegőt alkotó gázok molekuláit soha nem tudom pontosan ugyanúgy megrezegtetni. Egyszerűbben, de pontatlanabbul fogalmazva, ahányszor megpróbálom kiejteni egy és ugyanazon hangsorozatot a számon, mindig másként rezeg a levegő. Ha egy hangrögzítő berendezésen tárolt felvétel segítségével többször egymásután, kvázi ugyanúgy sikerül megrezgetnem a levegőt, az agyamban bár nagyjából azonos területen növekszik meg a levegő rezgésének hatására az idegi aktivitás, de nagy valószínűség szerint nem pontosan egy és ugyanazon idegsejtek aktiválódnak. Ha a saját szemszögemből figyelem a bennem kialakult érzést, akkor én is észreveszem az apró eltéréseket, ha egy és ugyanazon szót, hangsort hallom többször egymás után. Ha egy elméleti szakember szemszögéből nézem azt a folyamatot, ahogy a világ egyes jelenségeit leképezem, és azokhoz hogyan és milyen hangsort rendelek, akkor minden hajam szála az égnek áll (mármint ha volna).

Látok valamit, melyet csak nagyjából látok, és melyet végül is látok, az csak bennem létezik, és csak én látom úgy, ahogy látom. A látottakhoz hozzá rendelek egy hangérzés sorozatot, mely csak bennem létezik, melyet más már másnak érez, és melyet az a másik érez az is valójában mindig más és más, ahányszor csak érzi. Na, erre varrjál gombot!

Hogy a fenében lehet így megismerni a világot, hogyan lehet így szavakat alkotni és azokkal logikai műveleteket végezni?! A szavakkal történő gondolkodás pontatlanságának egyik oka maguknak a szavaknak a pontatlanságára vezethető vissza. A természettudományok által produkált viharos fejlődés egyik oka pont az, hogy sokkal nagyobb pontosságú szavakat használnak, mint a humántudományok. De a szavak pontosságának problematikája csak egy a gondolkodásunk effektivitását befolyásoló tényezők közül. Javaslom azonban, hogy mi most a pontosság témakörében folytassuk tovább vizsgálódásainkat. Mi a teendő? Egyszerű! Meg kell növelnünk a szavak pontosságát.

A szó újdonsült definíciójából világosan kiderül, hogy ez két módon érhető el. A pontosítás egyik módja egyszerűen, közérthetően, de pontatlanul fogalmazva: Pontosítani kell, hogy mit is akarunk elnevezni. Bonyolultabban fogalmazva: Külső szemlélő nézőpontjából nézve az egyén erőfeszítése arra kell, hogy irányuljon, hogy minél pontosabban determinálja, izolálja a külvilág azon részét, amellyel létesített kölcsönhatások kiváltják benne azokat az idegi aktivitás mintákat, melyekhez egy másik ember által megrezegtetett levegő által benne indukálódott idegi aktivitás mintát rendel. Belső nézőpontból nézve erőfeszítésem arra kell, hogy irányuljon, hogy minél pontosabban determináljam, izoláljam azokat az érzéseket, melyekhez egy másik ember által bennem keltett hangérzés sorozatot rendelem.

A pontosítás másik módja egyszerűen, közérthetően, de pontatlanul fogalmazva: pontosítani kell a szavak kiejtését. Bonyolultabban fogalmazva: külső szemlélő nézőpontjából nézve az egyén erőfeszítése arra kell, hogy irányuljon, hogy az egyénben a külvilággal létesített kölcsönhatásokból származó idegi ingerállapot mintákhoz, illetve egyéb ingerállapot mintákhoz kapcsolt, más embernek a levegő megrezegtetése által kiváltott idegi ingerállapot mintáját alapul véve, lehetőleg úgy rezgesse meg a levegőt, hogy a saját maga által megrezgetett levegő által saját magában kiváltott idegi ingerállapot minta a lehető legjobban megközelítse a levegő megrezgetéséhez alapul szolgáló másik ember által generált idegi ingerállapot mintát. Belső nézőpontból nézve a látás, a hallás, a szaglás, az ízlelés, a tapintás, a hőmérséklet és egyéb érzésekhez kapcsolódó, specifikus hangérzés sorozatokat, amelyeket egy másik ember kelt bennem, úgy próbáljam meg reprodukálni, hogy a saját magam által keltett hangérzés sorozat a lehető legnagyobb hasonlóságot mutassa az alapul szolgáló hangérzés sorozattal.

Most elnézését kell kérnem a kedves olvasótól, de kénytelen vagyok stílust váltani. A fenti meghatározásokat olvasva a kedves olvasó is bizonyára érezte, hogy a pontos fogalmazás meglehetősen darabossá, nehezen emészthetővé teszi a könyvemet. A jobb olvashatóság érdekében olykor kénytelen leszek egyszerűsíteni, egyszerűbben, de pontatlanabbul fogalmazni.

4.
Szóalkotás

A legfontosabb, amit meg kell, hogy értsünk az, hogy a szavak megalkotásával nem teszünk mást, mint feldaraboljuk a világot egymástól látszólag független egységekre. A darabolás a szóalkotás legfelelősségteljesebb pillanata! Itt lehet a legnagyobb hibát elkövetni! A pontatlan, nem kellőképpen determinált darabkák okozzák a szavakkal történő gondolkodás legeslegnagyobb hibáit.

Ugyan már mit kell ezen annyit nyavalyogni? Ez itt egy pár virsli, az meg egy korsó sör – mondhatná valaki. Azonban a dolog nem ennyire egyszerű. A darabolás olykor meglehetősen bonyolult, önkényes és pontatlan, úgy térben, mint időben. Vegyük például az alma esetét. Időben mikortól és meddig alma az alma? Már akkor is alma az alma, mikor a porzó megtermékenyítette a bibét? Vagy csak akkor, amikor már alma formája van? Vagy csak akkor, amikor már nem zöld? Vagy csak akkor, amikor elválik az alma az almafától? Miután levált az alma a fától, vajon meddig marad alma? Hiszen az almafától való elválás pillanatában elkezdődik az alma lassú, de biztos megsemmisülése.

Térben mitől és meddig alma az alma? Az alma az almafán van, akkor vajon az almafának egy része? Tehát nem is beszélhetünk külön almáról, csak az almafa egy piros gömbölyded alakú részéről? És az a napsugár, mely behatol az alma néhány milliméteres mélységébe, az vajon az alma része vagy a napnak a része?

Valójában az alma növekedése egy időben lezajló természeti folyamat, amelyben részt vesz bolygónk talaja, légköre, a napunk sugárzása stb. Mi emberek nem teszünk mást, mint ezt az egységes, megbonthatatlan, térben és időben lezajló folyamatokat önkényesen feldaraboljuk pontatlanul meghatározott egységekre, melyekhez aztán hangérzés sorozatokat rendelünk. Maga a tökéletes szóalkotás eleve reménytelen vállalkozás, felosztani a feloszthatatlant. Vagyis megpróbáljuk megvalósítani a lehetetlent és aztán csodálkozunk, ha nem sikerül. Fából vaskarika előállításával foglalkozunk. Azonban szükségünk van a szavakra, mert nélkülük nem boldogulhatunk. Ezért nem maradt más hátra, mint a lehető legnagyobb gonddal, pontossággal eljárni, miközben tudatában vagyunk az általunk elkerülhetetlenül elkövetendő hibáknak.

Kétségtelen, hogy a környező világunk feldarabolásában a legnagyobb szerepe látásunknak van. A világ látásunk alapján történő töredezése, feldarabolása elsősorban azon a tényen alapszik, hogy a minket körülvevő térben az anyag tömegét tekintve egyenlőtlenül rendeződik el. A minket körülvevő térben olyan tömeggócok alakulnak ki, melyek tömege és sűrűsége, vagyis egységnyi térfogatra jutó tömege változó. Az emberi szóalkotásban, különösen a kezdetek kezdetén, a fő rendezők ezek a tömeggócpontok voltak. Vegyünk például egy fát, amely egy szikla tövében áll. A két tömeggóc jól elkülönül egymástól, úgy térben, tömegben, mint anyagsűrűségben. Ezért könnyű őket külön szavakkal jelölni.

Most vizsgáljuk meg a sziklát. Egy szép 100 m magas monolit tömb. Előveszünk egy légkalapácsot és lehasítunk belőle egy darabot. A lehasított darabot elnevezzük kőnek. Míg a követ le nem hasítottuk a sziklából, addig nem nevezhettük kőnek, bár ott volt, benne a sziklában. Hogy kőnek nevezhessük, először le kellett választanunk a szikláról, vagyis egy másik tömeggócot kellett létrehoznunk.

Mint a viccben, mikor két fickó beszélget:

– Mily nagyszerű alkotás Michelangelo Pietája!

– Ugyan már, micsoda marhaság! Ez a szobor már eredetileg ott volt a kőben, csak a felesleget kellett eltávolítani róla!

Nekünk, emberek számára azonban az egyes tömeggócpontok közötti térben lévő kevésbé sűrű tömeg olykor láthatatlan, észrevétlen marad. Például két alma között elhelyezkedő levegőt nem látjuk, de látjuk egy hal és a köztünk lévő vízréteget. Éppen ezért valószínűsíthető, hogy az emberek sokkal hamarabb alkottak szót a vízre, mint a levegőre.

Természetesen a világ tömeggócok szerinti darabolása további árnyalást, pontosítást követelt. Az emberek elkezdték vizsgálni, hogy a különböző tömeggócok milyen kölcsönhatásba lépnek velünk, emberekkel, illetve más tömeggócokkal. Vagyis megvizsgáljuk, hogy melyik tömeggócot hogyan látjuk és milyen érzéseket vált ki bennünk. Például ha kezünkbe fogunk egy sárga folyami kavicsot és egy sárga almát, a látvány és a bennünk keletkezett érzések alapján különbséget fogunk tudni tenni közöttük, ezért más és más szóval fogjuk jelölni őket, pontosan tudni fogjuk, hogy melyiket együk meg.