AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Szabadság a hó alatt

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-16-3

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Szabadság a hó alatt

Tartalom

Szabadság a hó alatt

A hómező rózsái

Ködfátyolkép

Nagyúri kedvtöltés

Nem „Neben…”

Haditerv egy asszony ellen

A hátramaradt

A nyolcas fogat

Orgia egy vulkán fenekén

A zöld asztal és a „Zöld könyv”

A pézsmaszagtól a kátránybűzig

Az űzött vad

A másik leány

Hogy vesznek be egy várat?

Az, aki szellemeket eszik

A kedvenc rajkó

A cár mosolygott!

Az apa bosszúja

Égvereslés

Bethsába

Corynthia

A szörny

A vak tyúk igazgyöngye

Aki mindennél nagyobb úr

Az ördög

A zöld szemű ember meséje

Hisz ön nem az…

Góg és Mágóg

A pálmák alatt

Panacea

A nászajándék

Potifár felesége

Az anyai áldás

A hagyaték

Ami szíven talál, pedig nem golyó

A légyott órája

A szétszakadt szív

Hamvak és szikrák

Dajmona

Ami szíven talál, pedig nem kés

A grusinói comitragoedia

A remete

Zűrhangok

Hogy rabolják el egy férjtől a feleségét?

A Masinkák ünnepén

Az üstökös alatt

A zöld szemű ember

A hírnök

„Beatus ille”

A kísértő

Az egér játszott a macskával

Az ellenméreg

„Derevaski daloj!”

A névtelen embernek névtelen asszonya

A megmentett költő

Ghedimin és Zeneida

Constantin regéje

A hómező rózsái

A szél behordta hóval az utakat, a lovak csülökig járnak benne; a fenyőfák sötét lombja meghajlik a hóburok terhe alatt, az alsó geszt vékony gallyára pedig ráfagyott a nappali olvadástól a jég vastag rétegekben, úgy, hogy mikor a szellő végigsuhan az erdőn, a jégcsapos lomb csilingel, mint valami tündéri harangjáték. Sebesen tovasuhanó ólomszínű felhők közül előbukkanik néha a telehold, s aztán, mintha elég volna neki, amit látott, siet hirtelen egy újabb felhőkísértet mögé elrejtőzni: az a zúgó szél mintha az ő didergésének a hangja volna.

Az úttalan síkon, a hópalástos erdőkön keresztül vonul késő éjjel egy lovascsapat. A lovagok hosszú sörényű, apró paripái aláhajlott nyakkal szimatolják az utat; bozontos kucsmáikról, hosszú, hátravetett dárdáikról felismerni a doni kozákokat.

Szabályszerű hadi felvonulás rendében utaznak. Elöl kettős őrszem, felvont karabéllyal a karján, utána egy szakasz, azután egy ágyú hat lóval, azután egy egész szotnya, ismét egy ágyú, a rajta ülő tüzérekkel. Annak a nyomában megint egy pulk lovas, és azután ismét egy hatlovas ágyú – de már ezen az ágyúcső hiányzik. A helyett egy emberalak van rá kötve. A két keze odaláncolva a laféta koronglyukához, a két lába alácsügg, s barázdát húz a hóban (mezítelen láb, rongyokkal félig-meddig takarva). Az emberalak feje hátra van szegezve, s mikor egyszer-egyszer kisüt a hold, látni egy kíntól eltorzult arcot, amiről minden szőr le van vágva vagy talán letépve, haja sincs már, ajka és szemei nyitvák. Egy durva lópokróc van rávetve és alája dugva, aminek az egyik csücskéje alácsügg a hóba.

Ez a lelógó pokrócvég egyszer-egyszer egy vércseppet hullat el a hóba. Annak a jele, hogy az az ember még él, mert még vérzik. A hóba hullott vércseppből egyszerre rózsa válik. Piros virág a fehér hómezőben.

A kísértetprocessziót eltakarja a köd.

Távolabb, mindenütt a csapat nyomában, üget egy férfialak, hosszú sörényű, széles fejű paripán, termetét bundás kacagány fedi, fejét prémes camarka; hosszú bajuszát belepte a zúzmara.

Csendesen és figyelve halad, mintha valamit keresne a földön. Aztán valahányszor egy olyan piros rózsát megpillant a hóban, leszáll a lováról, letérdel, s azt a kristállyá vált vércseppet egy aranykanállal (aminővel a protestánsoknál az úrvacsorai bort szokták beadni a haldoklónak) kiemeli a hóból, s elrejti egy zománcozott ereklyetartóba. S megint továbbhalad – a következő vércseppig.

Az út szakadatlanul őserdőn visz keresztül, ahol még az ősbölény számára szánt boglyák vannak rakva a tisztásra. Ez a bjelostoki erdő. Bölény nincs már Európában másutt sehol. Ez az erdő még megfelel neki. Fejszecsattogás nem hangzott még abban. A fákat nem dönti ki más, mint a fergeteg; egyik erdő a másik korhadékán nő fel; bükkfák, tölgyek, hársak versenyeznek a fenyőszállal. Az éjjeli csendben visszhangzik a hiúz nyervákolása s a bölénytehén bömbölése, mely szopós borját félti, hívja. Csak emberhang nem neszel. Nem laknak itt soha. Ha az út katonai vonal nem volna, azt is benőtte volna az erdő régen.

A vércseppek csak vezetik a lovagot tovább; mindig nagyobb távolban következnek egymás után. Egyszer aztán az utolsó rózsa is elfogy, az utat csak az ágyúkerekek által vágott barázda mutatja. A lovag azon is továbbhalad.

Az a lafétára kötött ember bizonyosan meghalt már, azért nem vérzik többé. Ha meghalt, akkor bizonyosan el is fogják temetni valahol.

A rengeteg erdőn túl, melyben nem lakik ember, következnek városok, amikben szintén nem lakik ember. Egy nagy folyam partján két átelleni város, amiket még a múlt századbeli térképek ezzel a jeggyel « (erődített város), a mostaniak pedig ilyennel mutatnak be  (rom). Akkor még neveik is voltak, úgy hiszem, Kazimir és Joannovice, most már csak az a nevük, hogy „rom”. Dűlt falak, omladékok utcaszámra, piacok, amiknek közepéről a hóból kiállnak a csalánkórók bozótjai, kastélyok, amiken túlnőtt a szederinda, templomok, födél helyett bozóttal koronázva.

A nagy folyam be van fagyva, a jégből még fölmerednek a hajdani dobogóhíd lábainak félig leégett csonkjai, az út mellettük visz át a jégen.

A magányos lovag ott is követi a nyomot. A folyam közepe táján aztán megállítja nyomozó ügetését egy frissen vágott lék. Hogy azt csak most törték a jégen, bizonyítják a mellette elhányt jégdarabok, miknek helyén még nem támadt új jégkéreg. A jégen vágott rés hosszúkás négyszegletű, minő a sírverem. Mellette sűrű lábnyomoktól van letaposva a hó – s nem messze tőle a sima hórétegben egy emberalak benyomott mintája maradt fenn, aki arccal lefelé fordulva feküdt ott. Valakit itt temettek el – a vízbe. Leereszték a jég alá (az igen biztos temető), a Nyemen majd leviszi szép csendesen a tengerbe.

A lovag leszállt e helyen nyergéből, letérdelt a jégüreg szélére, levette a süvegét fejéről, és valamit mormogott – talán imádságot. Valami hullott a vízbe – talán könny.

A telehold e pillanatban teljes fényével világított le fejére. Olyan fő volt ez, amit egyszer látva, el nem lehet többé felejteni. Magas, kettős homlok, középen lenőtt hajjal, a haj szürke már, veresbe játszó, s hátrafelé van simítva. Arca szikár, csupa ideg, kiálló arccsontokkal és állkapoccsal. Az orr merész hajlású, a szemek mélyen bennülők, a bozontos bajusz előre van szoktatva. Elfojtott fájdalom, megkövült panasz jelképe az egész arc.

A felhő ismét eltakarja a holdat, a tájra sűrű, lomha köd száll alá. Őserdők, romvárosok eltűnnek, mint az álomkép. A magányos lovag alakja árnyképpé mosódik el. Az erdő, a köd és az éjszaka sötétjében úgy zeng, búg, dönög valami. Talán a bölény hívja fiát… Vagy talán valaki azt énekli, hogy „bozse cos polske”!

Ködfátyolkép

Ugyanabban az időben, amidőn a bjelostoki erdők bujdosója a rózsákká vált vércseppeket fölszedte az útfélről, egy másik férfi megindult a távol Fekete-tenger partvidékéről egy hosszú és sietős útra. – Ez a két férfi egy cél után siet. – Egymást soha nem látták, egymásnak a nevét soha nem hallották, egymással soha nem leveleztek: azért mégis tudja mind a kettő, hogy az a másik „van”, hogy az most oda utazik, ahova ő, hogy az ővele találkozni akar, s hogy ennek a találkozásnak „napjára” meg kell történni.

Az első férfinak talán rövidebb az útja, de lassabban utazhatik. Meg kell kerülnie a népes városokat, fölhasználni az éjszakát az utazásra, a nappali órákat félreeső csárdákban tölteni. A másodiknak az útja hosszabb és viszontagságosabb, de nem kell mással küzdenie, mint az istenekkel, a föld, víz, tűz, lég isteneivel, s azok legyőzhetők; az ötödik elementum: az ember, neki készséges szolgája. Az utazó ezredesi egyenruhát visel.

Alacsony termetét nagyobbá teszi fejének magasan hordásával s lépteinek rugékonyságával. E léptekről meg lehetne őt ismerni minden álca alatt: kurtára nyírott fekete haja széles, domború homlokot körít, s fekete szemöldei, mikor beszél, folyvást táncolnak, s minden arcizma részt vesz a beszédben. Sőt ez arc tud beszélni még akkor is, mikor az ajk hallgat. Tökéletes ellentéte annak a másik férfi arcának: amaz mozdulatlan rejt el minden érzést; emez előre elárul minden gondolatot. Az alatt az öt perc alatt, amíg a lovait befogó jemsikkel értekezik, a hízelgéstől a dühöngésig minden indulatot keresztülpróbál a hallgatóján, mint egy új hegedűn, a két keze hadonáz, öt ujját az orra alá tartja a parasztnak, a vállára üt, hasba löki, megfogja a mellén a ködment, s megrázza, aztán megöleli és megcsókolja, megcirógatja a szakállát, majd meg belemarkol abba és megcibálja, s utoljára eltaszítja magától a parasztot, de mégis legvégre megitatja a kulacsából. Pedig meglehet, hogy csak arról beszéltek, járható-e az út Jekaterinoslavig.

Mert mikor még a bjelostoki erdőben fél öl magas a hó, s a Nyemen jegén ágyúval lehet átjárni, akkor már a Dnyeper és Don vidékén beállt az olvadás, s egy tenger az egész róna, amiből a náddal kerített kurgánok mint elszórt szigetek, támadnak elő; minden kunyhó oldalához oda van kötve a fűzfából vájt lélekvesztő, egyedüli közlekedési eszköz a tavaszi olvadás idején, amin a gazda kijárhat a szabadban legelő gulyáihoz, méneseihez.

Amennyire szem ellát, körös-körül egy rőt pusztaság terül el végtelenben. A nád, burján, bozót még nem hányta le téli ciherjét, s az most a rekettyehajtással együtt csupa vereset játszik, maga az ég is hozzákölcsönzi a tűzvilágítást, a széljósló alkonypír befestette a széttépett bárányfelhőket lángvörösre, amik között a tiszta ég topázzöldnek látszik. A lég tele van miriádjaival a víziszárnyasoknak, mik pihenetlen zajjal töltik el a pusztát; fenn a magasban egy falka hattyú száll, aranyszínre festve a leáldozó naptól, mely félig a láthatár alá merülve szétlövelli sugárküllőit a felhők hasadékai közül; egy haldokló király, rongyokra tépett bíbor és arany között.

S végig a láthatártalan rónán csak egyetlen egyenes út vonul, kipadlózva fűzfadorongokkal, mint egy dobogóhíd, azon kell magát az utazónak végigzötyögtetni, mert letérni nincs hová.

Amint a folyam elmarad, az utolsó emberi lak is eltűnik, egy dombtetőre szorult cigánytelep kovácstüze világít még az alkony ködében nagy messzire az utazó után; a leszálló köd azt is eltemeti, s aztán döcög a hármas fogatú tarantász tovább a holdvilágnál: a pusztából fölmeredő kurgánok az egyedüli jel, hogy itt valaha emberek laktak: nép! Azok a „csudák” ott a dombtetőn voltak az isteneik. A durva emberfejű kőcsompók egész messze az Amurig hirdetik egy kiveszett népnek a létét, mely nem hagyott maga után még nevet sem, csak isteneket,akiket az új nép „csudá”-nak nevez. (Hasonlít a magyar szóhoz.)

Éjszakára egy csabán tanyájára vetődik az utazó, aki véletlenül az út közelében ütötte fel a kunyhóját, körültáborozva juhai nyájától.

Az utazó azt jegyzi föl a naplójába, hogy a kunyhóban lakó pásztornép nyomorult, ostoba és sajtszagú.

Reggel megint továbbfut a tarantász csengős lovaival, s fut, míg meg nem állítja a kiáradt Dnyeper. Itt bárkára kell ülni: ez az egyedüli módja az utazásnak. Szerencsére a folyam elég duzzadt most, hogy Herodot hírhedett zuhatagain átvigye a bárkát, anélkül, hogy a sziklákon összetörné. Csak az utolsótól óvják a bárkások az utazót. Ez a Nyenasitec (a Telhetetlen). Ezen nem üdvösséges este holdvilágnál Istent kísérteni. „Meg kell lenni!” – parancsol az utazó. Neki sietős útja van. Az már más szó. A „meg kell lenni” nem ismer lehetetlenséget. Arra csak egy felelet van: a „seicsász” (azonnal). Ez az egy szó jellemzi az egész népet. Az utolsó folyamzuhatagon is keresztültörnek; a bárkájuk odavesz, de maguk kiúsznak. Az utazó az éj többi részét a hajósok gunyhójában tölti.

És aztán följegyzi a naplójába, hogy a parton lakó hajós és halásznép nyomorult, ostoba és halszagú.

A túlparton van a zaporogiak országa, a nevüket is onnan vették: „za porogi”, zuhatag mögöttiek. Itt csak nyerges lovon folytatható az utazás. Éjszakára eléri az utazó a „szecsát”, ami falu volna: a házak megannyi földbe vájt vermek, a födeleik pázsitból vannak, kurényiknek hívják.

Az utazó együtt ivott és dalolt a zaporogiakkal, s följegyzé naplójába, hogy a kurényik lakói nyomorultak, ostobák és kulimászszagúak. A zaporoginak első dolga az új ruháját végig bekenni kátránnyal, hogy tartósabb legyen.

A zaporoginál találta első nyomát a szabadságvágynak, ami kezdetleges ugyan, de mégis valami, s abból áll, hogy szabad legyen rabolni a szomszédban, s szabad legyen elkergetni a feleségét, ha nem tetszik, s másikat venni, aki jobban tetszik.

Megint lóháton odább, amíg láthatóvá lesz a puszták ősvárosa, a „városok anyja”: Kiov, az annyiszor elpusztult, s újra föltámadt szkíta Jeruzsálem, szarmata szentek csontjaitól megtelt katakombáival; messziről egy délibáb csalképe aranyozott kupoláival, mintha csupa templomok összessége volna, amik közül az óriási Lavra tornya magasra emelkedik ki.

Az utazó kikerülte a legnépesebb városrészt, a Beresztovot, a kaszárnyák közelében sem mutatta magát, sem a Lavra vendégszerető kolostorába nem szállt meg; hanem fölkereste a zsidónegyedet, s ott egy zsidó putrijában értekezett egész éjjel mindenféle katonákkal, akik mintha előre értesítve lettek volna megérkeztéről, egymás után léptek be hozzá az alacsony ajtón, s távoztak el a hátulsó ajtón.

Az utazó följegyezte az albumába, hogy a zsidók nyomorultak, ostobák és ánizsszagúak.

Az út megint tovább folyt. Feljebb észak felé. A földről eltűnik a tavasz, az égről az alkonypír, szürke, borongó felhősátor fedi el a firmamentumot, melyen a nap halvány karikája, mint egy rongyos katonaköpenyegre akasztott érdempénz tűnik föl. A fogytán levő hold is későn kel már föl. Az éj hosszabbodik, s felgyújtott mezők, nádasok égése akadályozza az utazást, útközben gyakran kénytelen az utazó betérni az útféli házakba a fenyőerdők közé. Azok már rendes, csinos lakok. Eretnekek lakják, akiket az üldözés bujdokolni kényszerít. Ott is meg-megpendül egy húrja a szabadság utáni vágynak. Készek szenvedni, ellenállni és összetartani azért, hogy a Jézus nevét szabad legyen így írni: Ihsus. Kezdetnek ez is valami.

Az utazó följegyezte az albumába, hogy a raskolnikok szerencsétlenek, ostobák és bagariaszagúak.

Mindig feljebb észak felé: a zöld vetéses rónákat fölváltja ismét a hómező, a hattyúk, darvak seregeit varjú és jégmadár. Az utazó éjszakára a szlobodikban pihen meg, ahol mindenféle népfaj, emberosztály találkozik össze: távol vidékről összecsoportosult munkakereső nép, aki megy a két tenyerét eladni a közelgő munkaidőre. Ide aztán mindegyik magával hozza a nyomorúságát, ostobaságát és bűzét. A nyomorúság és ostobaság közös; hanem a bűz különböző: arról egymásra ismernek s azért összeverekesznek. Arról megtudják, amint azt megérzik egymáson, hogy nekik veszekedniök kell egymással.

Az utazót sietteti az idő. Most már szánkóra kerül a sor. Útitársa lesz a burám, a hózivatar, olyan napok jőnek, amikor nem lát se hajnalt, se delet, a hófuvat börtönné változtatja körülötte a világot. Az ilyen hófellegszakadást csak ez a nép ismeri; ez a „pad”, az utazók réme. Az éjjeli utazás lehetetlen már; a mértföldmutatókat eltakarta a hó. A ponosszuha vihardombokat csinált a síkon a hóból, s barlangokat vájt az útíélen belőle, amikbe a szán belészakad. Az erdőkben kardalt vonítanak a farkasok. Reggelre a csárda ajtaján nem lehet kijönni, úgy betemette azt a hófuvat, hanem a padlásablakon kell kimászni, ott vár a jemsik a befogott szánnal a kéménynek támaszkodva, s nevetve mondja: „kétbundás hideg van, uram!” Az éjjel az erős északi szél eltisztította a felhőket: olyan az ég, mint egy acélharang, a szürkéslilaszínű láthatáron egy lapos, veresen izzó tűzgolyó emelkedik fel: az a nap. Csak úgy kerülgeti a földet: még délben sem érzeni a melegét. Itt van a tél országa. Az út most már megnépesül. A tél országában víg élet van. Egész szánsorok teherrel megrakva haladnak egy irányban előre, s cifra úri szánkák kerülgetik el az egyszerű utazó vasokot. Az utolsó napja ez az útnak. A láthatáron valami fényes vonal kezd el ragyogni: ez a befagyott tenger. A vonal egyre szélesedik, s amint leszáll a nap, a csillagos, derült égre egy lángkoszorú küllői emelkednek föl, gyorsan a zenitig lövellő fénykévéikkel: az az északi hajnal – s e rémséges sugárözöntől megvilágítva, támad elő a hómezőből egy óriási város, fehér tetejű palotatömbeivel, kupolás templomaival, tömör várával: kupola, bástya, minden fehér. Mintha egy város rémképe volna, fehérrel rajzolva a fehérre: fölötte a rózsaszínű északfény, mögötte az acélkék ködlégkör. – Az utazó céljához ért. – Hát a másik eljutott-e ide?

Nagyúri kedvtöltés

A „vajhét”-nek az utolsó napja van. Szentpétervár utcái a csikorgó hideg dacára tele vannak zsibongó néptömeggel; még ma szabad húst enni, holnap már kezdődik a nagyböjt, s zárva lesz minden mészárszék, azontúl hét hétig az olajé a világ. Siet még ma minden ember jóllakni.

A hosszú, négyszögű szénatér, a „Szenája Plostad” még ma az éhesek színpadát képezi. Ott vannak felállítva hosszú sorban a mészárosbódék előtt a fagyos ökrök, szarvasok, sertések, négy lábuk szétterpesztve a hóban, meredt fejük magasra emelve, a hentes fejszével, fűrésszel vágja le belőlük a vevőnek a kiválasztott darabot, mert a kés nem fogja a kővé fagyott húst; másutt egész garmadái az apró vadaknak, nyulak határszámra a padokon, foglyok, fácánok, fajdok, miket távol országok küldtek ide, a fagytól épen tartva, egész füzérenként függnek a sátrak előtt, a medvehúsárulók egy külön sátorosztályt foglalnak el, s a tér közepén tanyáznak a halárusok, cápa nagyságú vizáikat meg a sörényes tengeri oroszlánokat s a simaszőrű fókákat rakva ki közszemlére. Tízezernyi vevősereg csatangol a bódék körül, gyalog és csörgős szánokon; a vevők nagyobb része asszony; az eladó mind férfi: itt nőkofa nincs. Még a vajhét óhajtott csemegéjét, a blinnit is férfiak sütik: palacsinta ez, vajjal leöntve, s kaviárral megkenve, s a raznoscsikok mind ifjú legények, akik hosszú bundapalástjaikban, derékon szíjjal átkötve, a sátorokat kerülgetik, a fejükön hordott fatál megrakva a népszerű körömfaladékok mindenféle nemeivel, ott kínálgatják kelendő cikkeiket be nem rekedő torokkal: „Vegyetek pirogot, szajkit, szbitát, kvaszt!” A teaárulók rengeteg szamovárokban pöfékeltetik a forró teát, s a pálinkásbódéknak, miket a köznyelv „korsó”-nak nevez, be nem áll az ajtaja. A pirog különösen kívánja az italt. Lepény az, megtöltve vagdalt hússal, hallal, répával és káposztával; drága nyalánkság! S ma van az utolsó napja. Holnap már álmodni sem szabad róla.

Egész Szentpétervár az utcán van most. Gyönyörű szép márciusi nap van. Nem az ibolyák és gyöngyvirágok napja, hanem a zúzmaráé és a jégcsapoké, a tegnapi északi szél után a hévmérő leszállt 14 fokra. Gyönyörű szép idő.

Délben tizenkét órakor, mikor az Izsák-templom nagy harangja megszólal, a városi zsibongás közé még egy új lárma vegyül.

Azon a hosszú, egyenes úton, amit carszkoje szelói prospektnek hívnak, egy úri vadászcsapat egy szép tizenkét agancsos szarvast hajt.

Ilyen évszakban szarvasra vadászni a közönséges vadászszabályok is tiltják, a szarvasnak csak most nőtt ki az új agancsa, tülkei még tompa buckók, érzékeny bőrrel bevonva. De még annál kevésbé szabad talán szarvasvadászatot rendezni egy nagy város közepén, éppen Szentpétervárott, a maslicahét utolsó napján?

Úgy látszik, hogy ennek a társaságnak az is szabad.

Egy tucat férfi és három asszony a vadásztársaság. A cselédnép meg a kopófalka nem számít; az is megy valami ötvenre. Az egész utat végigsöprik maguk előtt, amilyen széles. Bizonyosan úgy történhetett, hogy a vadásztársaság megkezdte a hajtást a Garszkoje Szelo vadaskertjében: a szarvas kitört, s a város felé vette futását. Erre a társaság utánaeredt. A vadászhevély nem engedi azt a kérdést, hogy „merre szabad az út?”

A futó vad keresztülvágtat a Fontanka hídján. A vámőrök hasztalan eresztik le előtte a sorompót, átszökik rajta. Akkor az őrök megismerik a vadásztársaságot, s megszeppenve akarják a sorompót hirtelen megint fölereszteni. „Hagyd úgy!” – kiált a legelöl lovagló úr. S arra az egész vadásztársaság utánozza a vadat, s átugratja a sorompót.

A szarvas a város egyik főutcáján vágtat már, a csaholó kopófalka mindenütt a nyomában. Az utcaszögleteken ácsorgó rendőrök félreugranak a csata elől, mely előttük elvágtat.

A császári hadapródok kaszárnyája előtt áll egy gránátos az őrhelyen. Annak puskája van. Ha az eszét követné, lelőné vele a nyargaló vadat, hogy a vásáros nép közé ne rohanjon. De a katonaregula előbbre való az észnél. Az őr megismeri elöljáróját, s fegyveres tisztelkedésre várja be. A rebellis vad azonban nem ismer semmi törvényt, egyenesen nekirohan az őrnek, s szarvára kapva azt, felhajítja a levegőbe. A katona valószínűleg talpra fog esni, s folytatni fogja a tisztelgést. – De már akkor a szarvas bekanyarodott a Kert utcába. Ez egyike a legkedvesebb sétahelyeknek a cári fővárosban. A sétáló néptömeg riad minden oldalra szerteszéjjel. Asszony sikolt, férfi ordít, kutya ugat, egyik ember a másikat taszítja halomra, a szánok egymásba ütődnek, felborulnak, s a szarvas és a vadászcsapat keresztülgázol esett emberen, dűlt szánkón. Hiszen jó mulatság ez: senki sem sértheti meg magát, elég mély a hó.

Most a szarvas betéved a szénatérre. Egy percig elbámul, amint az óriási négyszögöt meglátja, tele nyüzsgő embercsoportokkal: hanem ekkor észrevesz valamit. Azokat a sorban fölállított szarvasokat ott a vadasboltok előtt. Azt gondolja: az egy szarvascsorda. S a hajtott szarvasnak az a szokása, hogy ha meglátja a falkáját, közé menekül. Tehát neki a néptömegnek. Az ordítás, sikoltás, káromkodás pokoli zajjá növekszik. Feldöntött sátorok, felborított mészárospadok maradnak a vad roham nyomában. Amint azonban a szarvas a vadas kirakat közé ér, s hirtelen megcsapja az orrát a vérszag, amint meglátja a rokonait megcsonkított tagokkal, egyszerre dühbe jön, s szarvait előreszegezve, szilaj bőgéssel tör magának utat az ellenkező irányban, míg újra kijut a Kert utcára, s azzal vadul rohan előre, egyenesen neki a Gosztinnoj dvornak.

Ez Szentpéter egyik legnagyobb nevezetessége, az árubazár.

A Gosztinnoj dvor épülete maga egy egész városnegyed, ahol a perzsaszőnyegtől elkezdve a gyémánt nyakláncig, a világ minden drágaságát együtt találni. A szarvas azt gondolta, hogy ez neki való menedék. Minden ajtó nyitva.

Az ezernyi bolt közül éppen egy velencei üvegkereskedő raktárát választotta ki mentő odújának, maga után vonva kutyafalkát, vadásztársaságot. A nagy, oszlopzatos terem rakva volt százezreket érő velencei kristályokkal, miket műértő kéz tündéri gúlákba halmozott össze, s a falak körös-körül padlásig érő tükrökkel fedve. A szerencsétlen olasz boltos bankrottot kiáltott ijedtében, amint a szarvast árutermébe rohanni látta, s végtelenül tréfás jelenet volt, amint a szegény signore karszékestül együtt hanyattvágta magát, s a két fölemelt talpát tartá védelmül maga elé. Amint azonban a gím abból a sok tükörből egyszerre megannyi magához hasonló üldözött szarvast látott előrohanni, szintannyi sarkát harapó kutyafalkával s vágtató lovassal, teljesen elveszté ami kis esze volt. Otthagyta a rúgkapáló olaszt, akit a nehéz nyavalya tört ki ijedtében, keresztültört az üldözőin, s bevágtatott a nem messze levő Aprakszin dvorba, ahol megint a világ minden ócska zsibáruját csaklizták a minden nemzetből összevetődött csiszárok, zsidók, törökök, örmények, perzsák, kis- és nagy-oroszok, skopcsik és raskolnikik, grúzok és finnek, kiterítgetve cókmókjaik halmazát az utca kövezetére, hogy jobban útjába legyenek a vásárlónak, akit ketten-hárman megfognak, portékájukat magasztalva, a szomszédét ócsárolva, alkudozva, cigánykodva, esküdözve, a világ minden barbár nyelvén. – Közéjük a szarvas! Ez volt még csak a pompás mulatság! Hogy ordított Allaht, Jehovát, Jézus Krisztust a sok felriadt kufár, akit a szarvas felrúgott! Hogy mászott hasmánt négykézláb a beszélő békasereg odújába, mikor a vadásztársaság meg a sok kopó keresztültört rajta! Hogy vágta magát hasra a lengyel zsidó, aki nem tudott merre menekülni, s jajgatott, míg a szarvas, ló és kutya átugrált a testén, s a túlsó kijáratnál hogy omlott ki a felvert Bábel népe, ordítva, hogy itt az ítélet napja. A szarvas átszökött a megtorlott embertömeg fejein. Ezt a kopófalka és a lovastársaság nem tudta utánacsinálni, s időbe került, míg a falkár és a pecérek szét tudták korbácsolni az eleven akadályt a vadásztársaság útjából. – Ezalatt a szarvas egérutat nyert, kimenekült a Fontanka-csatorna körútjára, keresztüliramodott a jégen a túlsó part házsoráig: a hajszoló csapat csak a Gorohonaja utca szegletén érte ismét utol.

Itt volt történetünk idejében (1824–25) egy nagy parkkal körülvett palota: a Bulavszki-kert. (1862-ben a nagy tűz elhamvasztotta ezt az Aprakszin dvorral együtt, s jelenleg a carszkoje szelói vasút indóházának raktárai állanak a helyén.)

A park magas, aranyozott vasrácsozattal van körülvéve, melyen keresztülhajlanak a jégburokkal fedett fenyőfalombok. A szarvas tán azt hitte, hogy ez a vadaskert.

E park és palota mentében, nem messze tőle van a nagy Obuhov-kórház.

Ötszáz lábadozó beteg, férfi és asszony (többnyire nyavalyatörősök) jött éppen akkor szembe az utcán. A Szentháromság templomában voltak áldozni ezen a napon, onnan tértek vissza a kórházhoz.

Ha ez a vad iram e nyomorult csoport közé zúdul, azon mind kitör az epileptikus roham. Azok nem bírnak elfutni, szélhűdött tagjaik, mankóik, hülye elméjük nem segítik meg őket a veszedelemben. Maga a rémület elég megölni a lábadozót, akibe csak hálni jár a lélek.

Csak egy nagy jajkiáltás kórusa hangzott a tehetetlen tömeg felől, mely mintha le volna igézve, mozdulatlanul állt meg a megfoghatatlan roham előtt. A beteg embernek nemcsak a lába, hanem a feje is zsibbadt.

Hanem azért csak „hajrá!”

Amint aztán az üldözött szarvas a Bulavszki-park főkapuja előtt elrohant, e kapun keresztül egy lövés dördült el; a szarvas a lövésre oldalt szökött, a szarvait a hátára csapta, azután csülkeire bukott, s még egyet rúgva magán, véres orrával barázdát túrt a hóban, s aztán elnyúlt holtan, odafektetve fejét véres agancsaival a kapu küszöbére, mintegy köszönetül annak, aki üldözőitől egy jó lövéssel megszabadította.

A vadásztársaság mulatsága el volt rontva.

Nem „Neben…”

Hallatlan vakmerőség: elrontani az urak mulatságát!

– Ki tette ezt a lövést? – kiálta a legelöl vágtató lovag, korbácsát a levegőben fütyültetve.

A kopófalka dühösen rohant a nyitott kapunak, ahonnan a lövés történt, a sinkorántársaság is meg volt sértve a vadászbecsületében.

A kérdés oroszul volt téve, s a taglejtés is illett hozzá, bár a lovag arca egészen simára volt borotválva, franciásan (a többiek mind pofaszakállt viseltek).

– Én voltam olyan bátor! – felelt rá egy női hang, s a kapu fölött egymásba hajló fenyőfák alul, amik a palota bejáratáig egy hosszú sétányt képeztek, előlépett egy nőalak, délceg, karcsú, mint a Kalevala hősregéinek amazonjai: hosszúkás, halavány arcát a veresbe játszó szőke haj szabadon szétszórva repkedi körül mint egy oroszlánsörény, finom egyenes orra, fölvetett ajkai a Niobe-csoport alakjaira emlékeztetnek, míg az a két nagy lángoló fekete szem, tele megverő varázzsal, a Szakuntala péri tüneményeinek illik oda. Három külön égalj mítoszából összevarázsolt tündér.

– Én voltam az a bátor! – szólt a nő, aki egyedül jött elé, minden kíséret nélkül, s míg bal kezével a rárohanó ebeknek fittyet hányt, a jobbjában tartott kétcsövű puskát arcához emelte, s a kérdező fejének szegzé. – És még van egy lövésem az ön számára is, ha le nem ereszti azt a fölemelt korbácsot.

A kutyák megszelídülten nyihogták körül a nőalakot, melyet egy perc előtt még szét akartak tépni, s a lovag sem volt hozzájárulhatlanabb a varázs előtt, mint a kopók. Megfordítá kezében a lovagostort, s a gombjával tisztelgett, s most már franciára fordítá a diskurzust, ami az orosz előkelő társaság nyelve.

– Nincs szüksége önnek, madame, a lőfegyverhez folyamodni, amidőn szemeiben oly hatalmas kettős tűzfegyverrel rendelkezik.

A lovag elárulta, hogy Versailles-ban járta a főiskolát, ahol tudnak bókokkal harcolni, s bókokkal fedezni a meghátrálást. A vadásztársaság többi része ezalatt szintén megérkezett a kapu elé.

A férfiak, amint meglátták, hogy kivel beszél az első lovag, visszarántották a paripáikat, mintha szeretnének nem lenni jelen az értekezésen; csak egy éltesebb úr, kinek a bundás bekecsén gyémántos rendcsillag ragyogott, léptetett közelebb. A nők egyike azonban egyenesen odavágtatott a kapuhoz, s ott megállt szemben a másik hölggyel. Csak az elesett vad választotta el őket.

A lovaghölgy kékrókaprémes bekecset viselt, hasonló süveggel, mely alól csigafürtökben „à l’anglaise” omlott vállára dúsgazdag, világosszőke haja. Arca egész a szeméig volt pirulva a hevélytől és a csípős hidegtől, s az égő arcszín még elevenebb kékké tette kissé kiülő szemeit; finom, keskeny ajkai nyitva voltak; a kék szalag, mely állát a hideg elől eltakarta s a kék fátyol, mely homlokát körülövezte, nem engedett egyebet láttatni. Hanem amint a másik hölgy elé ért, a lovagnő hátratűrte álláról a burkoló szalagot (szép rózsás áll volt, gödröcske által kétfelé osztva), talán hogy szabadabban beszélhessen.

– Hogy merte ön e szarvast meglőni? – kiáltá a másik nőre. – Nem tudja ön, hogy ez a cár vadja?

– Hogy merték önök e szarvast a kórház felé hajtani? – felelt az vissza. – Nem tudják önök, hogy az a nyomorultak háza?

– Remélem, elismeri ön talán mégis, hogy első úr Oroszországban a cár!

– Első úr az egész világon – a beteg ember.

– Ön vakmerő, madame!

– Azt elismerem.

A lovagnő most már a fátyolt is hátratépte homlokáról: melege volt. A lovagkorbács nyugtalanabbul játszott kezében.

– Miért nem vagyok most férfi! – morzsolá a szót összeszorított gyöngyfogsorai között.

A sima arcú lovag azt látta e vonagló arcvonásokból, e megölő szemekből, hogy valami egyébről is van szó, mint egy meglőtt szarvasról; odahajolt a lovagnőhöz, s elég hallhatólag szólt hozzá németül.

Mert a francia nyelvet (a legszeretettebb ellenség nyelvét) minden ember érti már az orosz fővárosban, de a németet (a leggyűlöltebb jóbarát nyelvét) csak a kiválasztottak. Ha tehát azt akarja az ember, hogy a cselédnép ne értse, mit beszél, németül szól.

– Talán egy „Nebenbuhlerin?” – kérdé a sima arcú lovag. A lovagnő megvetésre biggyeszté ajkait, s szempilláit összehúzva, azt felelé elég hangosan – németül

– Nem „Neben”.

A leggonoszabb sértés egy nő ellen.

Az a másik nő jól hallotta azt, s a kezében tartott lőfegyver egyik csöve még töltve volt.

E mondás után maga a kimondó is elsápadt mint egy párbajvívó, aki kilőtte a saját fegyverét, megsebzé az ellenfelét, s most azt látja, hogy az is készül őrá lőni.

De a halavány hölgy nem azt tette vele. Hiszen van szó, van tekintet, van mozdulat, mely fájóbb a sebet ütő fegyvernél. Amint az elejtett vad ott feküdt a lábainál elterülve, rátette az egyik lábát annak az agancsára, s úgy nézett mosolyogva a lovagnő szeme közé, s hogy a kihívó inzultus annál erősebb legyen, fölemelte a lőfegyverét, s a másik csövet kilőtte a levegőbe. Mert fegyverrel védtelen ellenében az injúriának nincsen elég éle. Most már volt.

A lovagnő arca lángolt a haragtól. A lovagkorbácsot két keze közé fogva csavargatta, mint egy kígyót, mintha azon tusakodnék, hogy ezzel a kígyófarkkal összezúzza-e ezt a sértő mosolygást ezen az arcon.

A másik két nő közül az egyik egy fiatal leány volt: alig több még, mint gyermek. Tökéletes tojásdad arc, finom, hegyes állal, parányi, virágbimbó csukódású ajkak, nagy, sötétkék szemek, amik messziről feketéknek látszanak, egyenes, vékony, fekete szemöldök s acélragyogású hajfonadékok. Az egész tekintete a növendékleányok elbámuló tudatlansága. Legkülönösebb rajta az, hogy férfinyeregben lovagol, s a viselete is ahhoz van alkalmazva; cserkesz beshmet, bő, fehér salavári, magas csizmákkal, széles kázsmiröv, lecsüggő kindzsállal.

Mindenki értette, csak ő nem, hogy mit beszélnek ezek most. Aki a nyelvet nem értette, megértette a mozdulatokat meg az arcok összefeleselő vonaglását, a szemek kereszttüzét, ő még azt sem. Csak bámult. Azt látta, hogy két asszony nagyon haragszik egymásra – egy szarvasnak az agancsai miatt.

A lovagnő erőszakos kezében addig hajlott a lovagkorbács, míg csakugyan kettétörött. Mással kellett ütnie.

– Bethsába! – kiálta a bámuló hajadonra, s aztán valamit mondott neki valami olyan nyelven, amit kettőjükön kívül senki sem értett: talán cserkeszül; hanem az arckifejezéséből a beszélőnek, az elképedéséből a ráhallgatónak meg lehetett érteni valami ilyenformát: „Azt kérdezted tőlem, milyen az ördög? Itt van: ez az!” A fiatal leány lehúzta a fejét, s keresztet vetett magára, nagy kék szemeivel félénken sandítva azon alak felé, aki maga az élő sátán.

Akkor aztán megfordítá a lovát a delnő, s megragadva a leány lovának zabláját is, előrevágtatott, vissza, amerről jött, nyomában az úri társaság és a kopófalka. Az elejtett szarvast otthagyta mindenki az utcán.

Haditerv egy asszony ellen

Az egész úton végig mind a Ghedimin-palotáig természetesen nem folyt egyébről a beszéd, mint a lefolyt izgalmas jelenetről.

– Parole d’honneur! – mondá a sima arcú lovag, korbácsával saját lovagcsizmáira húzogatva. – Föl van fordulva az egész világ! Ha Erzsébet cárnő idejében mert volna ilyen insulte-ot elkövetni egy Ghedimin hercegnőn egy asszony, megkancsukázták volna a piacon; elvágták volna a nyelvét, mint Lapouhinnőnek. Ezt köszönjük a túlságos filantrópiának! Sohasem volt az nekünk való. Minket megöl a voltairianizmus! Hogy tűrhet el ilyet Arakcsejeff? Tán csak nem orosz ez az asszony? Tán valami angol vagy német dáma, aki idejött bennünket bosszantani, s a követség oltalma alatt áll? Bezzeg 816-ban, mikor utoljára voltam itthon, nem merték volna velünk ezt tenni! Ezek az idegenek! De mindegy! Ha nincs a rendőrfőnöknek az ilyenek számára büntetése, majd mi magunk fogjuk kezünkbe venni a korbácsot. Csak az ön jelenléte tántorított vissza most is, Mária Alekszievna hercegnő, esküszöm rá.

– No, no! Ön nem tudja, hogy ki ez a nő. – Bárha hercegnő is!

– Több annál.

– Nem bánom, ha expatriált királyné is, onnan Georgiából.

– Csitt! (A hölgy egy óvó tekintettel figyelmezteté a lovagot a balján lovagló leányra.)

– Hiszen nem ért németül. – No, hát – királynő az a némber?

E kérdésre a delnő elkezdett kacagni.

– Az bizony, királyné! Igazán királyné! Uralkodó királyné! Abszolút egyeduralkodónő. Hahaha! Mi mindnyájan alattvalói vagyunk: ön is, én is, Alekszej Makszimovics is. Hahaha! Egy olyan királynő, akit az országából nem ágyúval szoktak kikergetni, hanem ezzel ni!

A delnő az összetört lovagostor fogantyúján levő sípot nyújtá a lovag elé.

– Micsoda! Egy komédiásnő?

– Az hát. Mi volna egyéb?

– Ah, haha! Aki ellen füttyhang a revolúció, akinek a trónját síphanggal lehet felforgatni! Ah, Mária Alekszievna! Ajándékozza ön nekem ezt a sípot, úgy fogok vele harcolni önért, mint a „Ritter ohne Furcht und Tadel”.

A delnő átengedte a nevezetes pokolgépet, amivel a színpadi potentátokat szokták a levegőbe vettetni, a lovagnak, mikor az őt a Ghedimin-palota vestibule-jében lesegíté a nyergéből.

A lovag megcsókolta a delnőnek a kezét, amiért az megcsókolta a lovagnak az arcát. A szép gyermekleányt kézen fogta a delnő, s együtt mentek fel a széles, hármas üvegajtóval elzárt, fűtött lépcsőn.

Itt aztán az egész vadásztársaság szétoszlott, találkozót adva egymásnak ma estére az operaházban.

A sima arcú lovagnak a hátára veregetett a tenyerével a rendcsillagos hallgatag úr, ki nem vegyült a társalgásba.

– Te pedig jöjj fel hozzám, Nikolaj Szergievics, egy szóra.

– Parancsolj velem, Alekszej Makszimovics.

Az Alrakcsejeff-palotához lovagoltak.

Szentpétervárott nincsenek ősrégi paloták, az egész város csak másfél századot számlál még; a cári kegyenc palotája a Nyefszki prospekten fekszik, s inkább kényelemre, mint pompára van berendezve. Télen át magukat a falakat fűtik alagcsöveken át éjjel-nappal, minden ablakot hármas üvegtábla tart elzárva, s a szobák keményfa táblákkal vannak kirakva.

A vadászatból hazaérkezőket készen várta a forró tea, arakkal és valami sajátszerű járulékkal, ami cayenne-borsból és spanyollégyből van készítve, egy késhegynyi belőle átmelegíti a zsibbadt idegeket: más égalj alatt méreg volna az.

A főúr, kit most már palotájáról ismerhetünk, Arakcsejeff, bezárta maga után a szobája ajtaját, s aztán egy amerikai hintaszéket tolva a kandallóhoz vendége számára, leülteté azt; csibukot dugott a szájába, s maga a kandalló elé állt.

– Hallod-e, Nikolaj Szergievics. Azt mondom neked, hogy azt a sípot, amit a hercegnőtől kaptál, tedd el jól az ereklyéid közé; s ha fütyülni akarsz rajta, eredj ki vele az erdőbe; mert ha te azt, amit a hercegnőnek esküvel fogadtál, megteszed, másnap útban vagy Irkuck felé, s bizony isten nem tudom, hogy mikor jössz vissza.

– Hogyan?

– Hát úgy, hogy a cár azt tartja, hogy olyan herceget, mint te vagy, tud ő teremteni egy óra alatt százat, hanem olyan énekesnőt, mint Ilmerinen Zeneida, egy század teremt egyet.

– Ah! Tehát ez a hölgy Ilmerinen Zeneida, a hírhedett Cimarosa-hősnő? Tisztelet! Már ennél a szónál nem pipázok. Mikor Ghedimin hercegnőnek esküdtem, akkor nem tudtam, hogy kiről van szó. Ez felold a fogadásom alól. Az „isteni” Zeneida ellen rnég az „angyali” Maria Alekszievna kedvéért sem lehet föllázadni. Inkább egy sereg legitim uralkodó ellen! De mily ostoba vagyok én! Bizonyosan megfagyott az agyvelőm ebben a nagy hidegben, mint a kéneső a thermometrumban. Hisz azt már odakünn hallottam, hogy a „díva” a cár és cárnő protégéeje, s azonfölül pedig a derék Makszimovics Iván kedvese. Abból a párbeszédből, amit a két nő vetett oda egymásnak, kitalálhattam volna, hogy a feleség és a szerető találkoztak véletlenül össze.

– Most azután még azt kell kitalálnod, hogy mind a két nőnek a kegyébe bejuss: mind a feleség, mind a szerető kegyébe.

– Az könnyű feladat, egyiktől a másikhoz hírt hordani.

– A nőnél könnyen fog menni, mert az őszinte, egyforma, szenvedélyes; hanem a kegyencnőnél nehezebb lesz, mert ez az életben is annyiféle alakot tud játszani, mint a színpadon. S neked meg kell tanulnod, hogy melyik az igazi.

– Amilyen igaz, hogy Galban lovag a nevem.

– Nohát, Galban lovag, azt elképzelheted, hogy mikor téged hazahívattunk Versailles-ből, ahol reánk nézve az voltál, ami a szem és fül az emberre nézve, hát annak nagy okának kellett lenni. Remekül betanultad, hogyan kell a legtitkosabb diplomáciai cselszövényeket az asszonyi szíveken keresztül kicsalni, s nem hagytad rajtakapatni magadat. Most itthon kell ebből a mesterségből letenned a remeket.

– Hogyan? A szent Oroszországnak volnának titkai, amiknek a rendőr és a pópa nem tud végére járni?

– Kedves Galban lovag. A mi jó Hulkinunknak elég baja van a tolvajokkal, s azokkal is igen kevés szerencséje. Tanácslom is neked, hogy éjszaka, mikor a klubból hazamégy, ha valaki megállítja a szánkódat, hát csak add oda neki nyugodtan a tárcádat, mert ha patrouille-ért kiáltasz, a katona még a bundádat is elveszi. Ha rendőr kezébe jutsz, az a tolvajt is kirabolja, meg tégedet is. A pópának pedig éppen semmi keresete a mi embereinknél, hisz ezek azon kezdik, hogy tagadják az Istent. – Ennyire jutottunk?

– Ennyire bizony. Jól mondta Kutusov tábornok, mikor a francia hadjáratból visszatértek a seregeink, hogy „Most legjobban tenné a cár, ha ezt az egész győzelmes sereget belefojtatná a Keleti-tengerbe.” A visszatérő ezredek mind inficiálva voltak a szabadelvűségtől, s elragályosíták az egész hadsereget. Bizonyosan mondhatom neked, hogy valamennyi fiatal tisztnek mind ott a zsebében a „szabad ember katekizmusa”, meg az „alkotmányterv”.

– Hol veszik azt?

– Titkos nyomdájuknak kell lenni.

– Nagyon sokáig engedtétek őket játszani a szabadsággal.

– Ez volt a kisebb veszedelem. Amíg engedtük őket a szabadkőművességgel alakoskodni, mindent nyíltan vittek; az udvari bálokban maga a cár hallatára beszéltek szabadságról, értekeztek népjogokról, jobbágyemancipációról. De hát ez mind csak akadémiai disputa volt, amint azonban a szabadkőművesek páholyait bezárattuk, amint a titokzatos jelvényeket csúfságra elkótyavetyéltettük az Aprakszin dvor zsidópiacán, az eltakart baj annál jobban elmérgesült. Momonov szabadkőművesei öt-hatféle alakban támadtak fel. Az egyik elnevezi magát a „Közjó Egyesületének”. Ennek a feje Orlov. A másikat úgy nevezik, hogy „Szojusz szpacinia”, a harmadikat „Hősszövetségnek”, a negyedik neve „Szojusz blagodensztojga”. Van egy, amely a „Nyolc szláv nép köztársasága” címe alatt alakult; tagjai ismertető jelül nyolcágú csillagot viselnek. (Az egyik ágára Magyarország is oda van írva.) Úgy támadnak, mint a gomba.

– Nevetség! Az én időmben is voltak ilyen klubok, amik titkos összejöveteleket tartottak. Mondhatom, hogy semmi államellenes dolgok nem történtek bennük. Ha a rászedett férjeknek nem volt ellene kifogásuk, a rendőrségnek ugyan nem lehetett.

– De ezek nem ahhoz hasonlók – szólt Arakcsejeff, indulatba hozva. (Az a szokása volt, hogy odahaza, mikor titkos látogatójával beszélt, folyvást egy pálcatőrrel volt dolga, azzal a spanyolfalakat, meg a függönyöket szurkálta keresztül, mintha mindenütt hallgatózó kémeket akarna felspékelni, s ha hallgatójának a kabátja valami tárca, vagy zsebkendő miatt fel volt duzzadva, oda is beszurkált a pálcatőr hegyével, mintha meg akarná tudni, hogy mi van ottan.) – Mindenütt ott vannak, és sehol sem találhatók. Összejöveteleiket el tudják álcázni bálok, hangversenyek, orgiák mögé, kijátsszák minden kémkedésünket. Mit gondolsz? Van egy könyvük, ami egy valóságos országgyűlési napló. Minden tartomány képviselőinek tanácskozása van abban feljegyezve: hogyan kell Oroszországban egy rendszeres forradalmat előidézni? Minő legyen az alkotmány? Mi történjék a dinasztiával? Hogy legyen az ország felosztva? Rendi képviselet vagy népképviselet legyen-e? S ugyanebbe van beírva az összeesküvők teljes névjegyzéke, akik az egész birodalomban a Fekete-tengertől a Jeges-tengerig kezükben tartják a háló csomóit. Ezt ők úgy híják egymás között, hogy a „Zöld könyv”. Hol van az a könyv? Ez a kérdés.

– Egy ellenkérdéssel felelek. De ne szurkáld a bundám gallérját azzal a hegyes stiléttel! Látta-e azt a könyvet valaki, s ha látta, miért nem mondja meg, hol látta?

– Azt is megtudhatod. Három osztályra vannak felosztva az összeesküvők. Az első a „testvérek”. Ebbe mindenki bejuthat, akiről a bevezető jótáll. Hanem ezek csak annyit tudnak, hogy ők egy összeesküvésnek a tagjai, s szabad bejáratuk van a gyülekezetbe. A második osztályban vannak a „férfiak”. Ezek már kipróbált emberek, akikre egy bizonyos adott jelszó szerinti cselekvés van bízva. (A tisztikarnak egyharmadát közéjük számíthatod.) Még ezek nem tudnak egyebet elárulni, mint ki-ki saját magát s a reá bízott dolgot. A harmadik osztály tagjai a „bojárok”. Ezek az intézők. Ezek közé nehéz bejutni, s aki egyszer köztük van, az el nem árul többé semmit.

– Nincsenek feleségeik, szeretőik?

– Erre a kérdésre magamtól is rá tudtam jönni. Hogy a titkokat legjobban meg lehet az asszonyok által tudni, gyémántokkal és szép szemekkel sok sötét helyet meg lehet világítani: az régi dolog. A „Zöld könyv” őrzése asszonyra van bízva; ez kétségtelen. De fölfedezéseinkkel még eddig mindig kudarcot vallottunk. Megtudtuk, hogy a „Zöld könyv” Orlov szeretőjénél van. Iszonyú kincs árán megszereztük azt tőle. Aztán találtunk benne egy sereg botrányos adomát a szentpétervári életből, amit anélkül is tudunk. Azután más nyomot találtunk. A „Zöld könyv” a „martinisták” birtokában van. Főnöküknek van egy szeretője, aki ennek fanatikus híve: semmi pénzzel rá nem vehető, hogy őt elárulja. Egy éjjel megleptük a szállásán a némbert, megkötöztettük, szétbontattuk a szobája gerendáit, s megtaláltukva „Zöld könyvet”. Hát az meg tele volt istentagadó tézisekkel. De hát ki törődik azokkal? Az Isten ellen szabad föllázadni, csak a cár ellen nem szabad. Végre rájöttünk, hogy a valódi lelke az összeesküvésnek az a liga, ami az „Észak Egyesületének” nevezi magát. Ennek a feje pedig Ghedimin herceg.

– Ördögbe is!

– Az ám. A trónhoz legközelebb álló urak! Ennél kell lenni a „Zöld könyvnek”. Ott volt. Kire bízhatna az ember ily veszedelmes kincset másra, mint a feleségére? Hanem a vasláda kulcsát, melyben e könyv rejtve volt, a férj szüntelen a nyakába akasztva hordá. Hilarion atya a vallásos oldaláról kerülte meg a nőt, s rávette, hogy egyszer vegye le a férj nyakából a kulcsot, mikor az éppen hagymázban feküdt, s nem tudott magáról, s adja át nekünk egy éjszakára a „Zöld könyvet”. A nőnek sok leimádkoznivalója lehetett, a bűnbánatért cserébe megtette ezt a kis árulást, s én egy egész éjszakát töltöttem a Ghediminnél talált „Zöld könyvvel”.

– És aztán?

– Hát aztán földhöz csaptam. A könyv tartalma ugyan csupa veszedelmes doktrínák gyűjteménye volt, de semmi egyéb, mint absztrakt tézisek, philosophemák, glosszák; és főleg semmi megfogható nevek. Mit bánom én, mit mond Seneca, Rousseau, Saint Just. Én azt akarom tudni, hogy mit mondanak a Muravjeffek és Turgenyeffek. Ez is csalás volt. A ravasz Ghedimin nem bízott a feleségében. Olyan könyvet adott neki a megőrzésre, amit ha az elárul a cenzornak, az nem fog tőle sajnálni egy hasáb fát, hogy megégesse rajta, de ha a titkos rendőrfőnöknek árulja el, az sajnálni fogja az olaját, amit elégetett az olvasása alatt.

– Tehát ha nincs a feleségnél az igazi „Zöld könyv”, akkor a szeretőnél kell annak lenni. Az pedig Zeneida.

– Kitaláltad.

– Idegen nő ez?

– Nem. Alattvalónk. Finn leány Helsingforsból. A cárnak azért különös kegyence, mert birodalmunk büszkesége, aki leverte Catalanit. A cárné is becézi. Tudod, őfelsége nagy zenekedvelő, s nem akarja engedni, hogy Cimarosa, Fernand Cortez és Paesiello iskoláját a divatos Rossini megbuktassa. Ilmerinen Zeneida sohasem énekel Rossinitól. Minden órában szabad bejárata van az uralkodócsaládhoz, akárhányszor megvárakoztatnak engemet, sőt Miklós nagyherceget is miatta. Az udvari táncestélyeken úgy bánnak vele, mint egy uralkodó fejedelemnővel, s a cárné kedvenc virágát, a fehér rózsát, egyedül neki van megengedve a hajában viselni. Hogy a finn diákok forrongása miatt a helsingforsi egyetemet át nem tették Kievbe, egyedül Ilmerinen Zeneida szép hangjának köszönhetni, aki könyörögni is olyan szépen tud, mint énekelni. A cár már egyszer hercegnővé is akarta őt tenni, s mit felelt rá az elkényeztetett? „Felséged degradálni akar engem?”

– S ez a nő lehet részese a cár elleni összeesküvésnek?

– Ha lehet szeretője az összeesküvés fejének, egy Ghedimin hercegnek, aki az Oroszországban uralkodó tizenkét család leghatalmasabbika; – jobbágya, jövedelme több, mint a württembergi királynak. S mégis lehet összeesküvő, s mégis lehet neki híve Ilmerinen Zeneida. Ne felejtsd el, hogy a leány egy „kalevaine”. S micsoda jelek vannak e gyanúra?

– Mondtam már neked, hogy az összeesküvők nagyon ügyesen tudják vinni a dolgukat. Nem bujdokolnak ezek sötét külvárosokba, föld alatti boltokba, hanem inkább a sokaságot keresik, s zajt csinálnak maguk körül, mikor tanácskozni akarnak. Ezt már a lengyelektől tanulták el, kiknél a „vendita” és a „philaretes” tagjai országos vásárokon szoktak összegyűlni. A mi összeesküvőink mulatnak. Most következik a nagyböjt. Minden színház zárva lesz. Hét hétig tiltva minden nyilvános mulatság. A népnek látni kell, hogy az úri rend is tartja a vezeklést. A templomba el kell járni. S a császári énekkar zsolozsmáit állva végighallgatni. Hanem aztán hogy este bezárt ajtók mögött mi történik, azt nem kérdi senki. A titkolózásnak van elég jó címe. A meghívottak nem alkotmányt csinálni, csak pecsenyét enni jönnek össze. „Böjtszegőknek” nevezik magukat. Ha a rendőrség rájuk törne, találna felszelt vadsültet, párolgó roastbeafet az asztalaikon, sőt talán elázott convivákat is az asztal alatt, s azokat bizonyára megvesszőznék a böjtszegés miatt; de hogy a belső szobákban mi történik, azt nem tudná meg senki. És itt a színpadi királynő még különös előnyben is van. A színház népének az egész világon, mint jól tudhatod, külön törvénye van. Ugyan ki keresne szigorú erkölcsöket a táncosnőknél, a mimáknál. Nekik éltető elemük a pezsgő könnyelműség. A rendőrség rég szemet hunyt az ő különcségeik fölött. Aki egyszer elég szerencsés Ilmerinen Zeneida termeibe egy nagyböjti „zártkörű estélyre” meghívatni, az ott együtt fogja találni az opera és balett minden könnyelmű szépségeit s az egész szentpétervári aranyfiatalságot, s nem lesz panasza sem a szép szemek, sem a jó borok tüze ellen. Akár megégjen bennük. Hanem azután, ha a nagy mámor közepett meg tudott annyi józanságot őrizni, hogy másokra is ügyeljen, akkor észre fogja venni, hogy a társaság tagjainak egy része lassanként eltünedezik a termekből.

– De hisz annak egynél több oka is lehet.

– Lehet. Például az az oka is lehet, hogy egy rejtett szobában rulettet játszanak. A cár szigorúan tiltja a rulettet, s akit ezen rajtakapnak, irgalom nélkül Szibériába küldik. Bizonyos, hogy Ilmerinen Zeneida rágalmazói, különösen a nők, akik irigykednek rá, azt híresztelik felőle, hogy titokban rulettbankot tart, s az teszi érthetővé mesés pazarlását. Én mást hiszek.

– Mi okod van mást hinni?

– A színésznő hírhedett estélyein rendesen jelen szokott lenni Turgenyeff Miklós is, s ő is azok között van, akik éjfél után eltűnnek a mellékszobákba. Turgenyeff Miklós pedig philosoph és puritán.

– A philosophoknak is vannak szép asszonyok és jó borok között lucidum intervallumaik.

– Régebben ismerjük Miklóst. Én még demidecemvir korából figyelemmel kísértem. Ő volt az egyedüli kortársai között, aki semmi divatos kicsapongásban részt nem vett. Beutazta Angliát, Francia- és Németországot, és mindenütt csak a nagy költőket, a magasröptű szellemeket kereste föl; a könnyelmű raj mulatságaiban nem találkozott vele senki. Párizsban sem! Ahol a gyönyör uralkodó vallás. Ugyan hogy jutna eszébe itt áldozni titokban annál az oltárnál, ami nálunk a bálványimádás tilalma alá van vetve? Ennek az egy embernek a jelenléte elárulja, hogy ott a zárt ajtók mást rejtenek, mint eleusi misztériumokat!

– És ezt még eddig nem lehetett kitudni?

– Amint Zeneida Ghedimin herceg karján eltávozik a társaságból, a mulatság a Mylitta-ünnepély színét veszi föl; a könnyelmű színpadi tündérek lefoglalják minden érzékét a köztük maradónak, s az másnap csak arról tud számot adni, hogy milyen jól mulatott. Ha egy „testvér” menekülni akar közülök, hogy utána menjen a „bojároknak”, azt elfogják, visszahozzák, agyonitatják, agyonölelik a szeretetreméltó összeesküvők. Hogy ki tudja őket játszani, hogy egyenesen magát a misztérium főpapnéját bírja meghódítani, egy olyan, minden olympi játékban győztes hősre van szükség, mint te vagy.

– Nagyon hízelgő rám nézve. Mikor kezdjek hozzá?

– Még ma. A maslicahét utolsó napja van. Az operaházban utolsó előadás. Zeneida a mi Cimarosánk „Titkos házasság”-ában lép föl. Nagy lesz a tolongás. Amint az éjféli tizenkettőt üti, megszólalnak minden toronyban a harangok, s e harangszóval kezdődik a hosszú böjt, mindenki hazatakarodik az utcákról vezekleni. Hanem a színpadok királynéjának országában akkor kezdődik el a farsang! Karnevál herceg egész bohó társaságával tartja ünnepi fölvonulását a fényesen kivilágított termekben, amiknek zárt ablaktábláin egy fénysugár s egy zenehang sem törhet keresztül. Neked meg kell magadat hívatnod erre a mulatságra.

– A mai nagy affront után.

– Te mester vagy az ilyenben.

– Ghedimin hercegnőnek azt ígértem, hogy még ma ki fogom a vetélytársnőjét fütyülni.

– Nekem pedig azt ígéred meg, hogy még ma meg fogod őt hódítani.

– Rövid az idő.

– De kapóra az alkalom. Megtudtam, hogy két olyan ember érkezett tegnap a fővárosba, akinek a jelenléte itt szokatlan. Az egyik Krizsanovszky Lengyelországból, a másik Pestel ezredes a déli hadseregtől. Mind a kettő kapott már meghívást Zeneida úgynevezett táncmulatságába. Ezekkel csak ma és csak ott találkozhatol. Ezekről meg kell tudnod, hogy miért jöttek ide.

– Ott leszek.

– Hogy kezdesz hozzá?

– Ahogy minálunk minden szerelmes históriát szokás kezdeni, ajándékozással.

– Vigyázz! Ez a tündérnő gazdagabb, mint te vagy. Egy hangversenyével összeénekel negyvenezer rubelt, s ha gyémánt kell neki, kikeresi érte a legszebbet, s ha gyémántnál is szebbet akar, kiosztja a szegények közt; az ajándékoddal könnyen azt teszi, hogy megduplázza, s úgy küldi vissza.

– Olyat fogok neki ajándékozni, ami megnyeri a tetszését. Egy nyolcas fogatot.

– Ah! Amilyen csak a cárnak van.

– Dejsz, olyan a cárnak sincs. Majd meglátod. Ezzel a fogattal vágtatva török be a „sarkonforgó” tündérkastély kapuján. A többit bízd rám. Ha van „Zöld könyv” a világon, azt én meg fogom látni.

A hátramaradt

Ghedimin herceg ma együtt ebédelt a feleségével.

Sem a férj, sem a nő nem hozta szóba a mai jelenetet, ami a szarvasvadászatot befejezte. Pedig lehetetlen, hogy az egész városban szét ne futott volna annak a híre. Csak a rendőrség nem vett róla tudomást. Még az elejtett szarvast is otthagyták, ahol elesett, majd csak sötéttel fogják azt elszállítani, hogy senki se lássa, ki vitte el.

– Lesz ma szerencsém önhöz az operaházban? – kérdé a hercegnő.

– Nem tudom, elmehetek-e?

– Kár lesz elmaradni. Ma Ilmerinen kisasszony utoljára énekel a „Titkos házasság”-ban, s nagy ovációk készülnek a részére. (A hercegnő arra gondolt, hogy ma ki fogják fütyülni Zeneidát, s azt nagyon derék dolog lenne a hercegnek neje páholyából végigélvezni.)

– Sajnálom, hogy nem ígérhetem meg. De ezen az estén, mint ön nagyon jól tudja, az öreganyámat kell meglátogatnom, s a jó asszony, ha egyszer megkaphat, el nem ereszt. Az egész világról kérdezősködik, s aztán szigorúan megköveteli tőlem, hogy mikor az éjféli harang megszólal, a szobája melletti kápolnában leüljek az orgonához, s a bűnbánó zsolozsmát énekeljem. Ezt nem tagadhatom meg tőle. Inkább ha azt akarja ön, hogy együtt töltsük a mai estét, jöjjön fel velem hozzá.

– Óh, köszönöm a jó mulatságot. Én még nem éneklem a zsolozsmát.

– Még úgysem látogatta ön meg nagyanyámat, mióta egybekeltünk.

– Tudja, hogy félek a halottaktól.

– De hisz ő szegény még eleven.

– Annál rosszabb. Élőhalott. S én irtózom egy múmiát látni, s arra gondolni, hogy magam is ilyenné lehetek valaha.

– No, hát jó mulatságot, kedvesem.

– Nagy áhítatot, kegyelmesem.

A herceg eltávozott. A hercegnő utánaküldte a törpéjét, hogy elrejtőzve a lépcsőház narancsbokrai közé, lesse ki, vajon a herceg csakugyan a nagyanyja lakosztályán marad-e, és meddig marad ott.

Ghedimin Makszimovics Iván valóban a nagyanyja lakosztályába távozott az összekötő folyosón át. Az öreg úrnő a Ghedimin-palota középső szakaszában lakott, melynek ablakai mindkét felől udvarra nyíltak.

Éppen húsz esztendeje már annak, hogy Anna Feodorovna el nem hagyta a szobáit. Még a rekkenő nyarat is ott tölti a prémbőrökkel kivert falak között, amikor minden úrféle menekül a fővárosból a Néva szigeteire.

1804 tavaszán egy makacs idegbaj erőt vett rajta, s azóta az egész járása-kelése e földön az étkező asztalától a kártyázó asztaláig, s onnan vissza, egy kerekeken gördülő zsellyeszéken. Fél a szabad légtől.

Eleinte, az első években társasága is volt: három korához illő öreg asszonyság, akik eljártak hozzá whistezni és pletykázni. Lassanként kimaradoztak. Először egy, azután kettő, utoljára mind a három. Senki sem merte neki tudtul adni, hogy meghaltak. Azt hitették el vele, hogy nehezen esik a lábaiknak a lépcsőn fölmászni. Azóta egyedül, egymagában játszik whistet.

Most is azt a tarka kattunkelmét viseli, ami 1803-ban olyan nagy divatba jött, azáltal, hogy Sándor cár megtiltotta a külföldi gyapotszövetek behozatalát. Azt hiszi, hogy mai nap is azt hordja a metropolisban minden úrhölgy. És hozzá azt a tollas barettet, ami hasonlít a turbánhoz.

Tizenkét esztendeje már, hogy a vele egyívású emberek közül az utolsó meglátogatta. Azok mind elmentek már haza, az őseikhez. Hanem neki ezt nem szabad megtudni. Azok mind élnek, s neki ünnepélyes alkalmakkor izeneteket, üdvözleteket küldenek; szentelt kalácsokat, fonatos pereceket, hímes tojásokat cserélnek ki egymással még most is, s húsvét napján ott vannak a cifra látogatójegyeik az asztalán, ez aranybetűs mondattal: „Hristos voszkresz.”

A világtörténet ott maradt el rá nézve, ahol I. Napóleon és I. Sándor császárok örök időkre békét kötöttek egymással, s azzal egyidejűleg az ő egyetlen fiát, Vaszilovics Makszimot a cár kinevezte az új georgiai dzsidásezred parancsnokának. Georgiát akkor kebelezték be Oroszországba, s Anna Feodorovna most is dicsekedve emlegeti, hogy egy napon Georgia volt császárjával, Heracliussal is volt szerencséje beszélgethetni, kit az ő kedves Makszimja vezetett föl hozzá. Ugyan nem értették meg, amit egymáshoz beszéltek, mert az excsászár csak perzsául tudott, ami nem hasonlít sem az oroszhoz, sem a franciához, hanem azért igen jól mulattak.

Ettől fogva gondja volt rá a családnak, hogy a jó öregasszony nyugalmát ne háborítsa meg semmi a világesemények nagy zajából. Az ő számára külön nyomattak egy hírlapot, amiből minden háborús hír ki volt hagyva. A fejedelmek nem tettek a világon egyebet, mint elvették egymásnak a leányait feleségül, országaikat nagylelkűen odaajándékozták egymásnak, a tábornokaikat minden ok nélkül feldíszítették, érdemrendeket osztogattak, s hogy mégis vérontás nélkül ne maradjon a század, a távol Tenedos szigetén megverték a hitetleneket, s Perzsia határán levertek egy-egy kurd lázadást.

Anna Feodorovna még a rettenetes francia hadjáratról s Moszkva iszonyú leégéséről sem tudott meg semmit.

Pedig a borodinói csatában az ő egyetlen Makszimja is elesett. Az ő hírlapjában az állt, hogy Vaszilovics Makszimot kinevezte a cár Georgia kormányzójává, s az oda ment el – búcsúzatlanul. Azóta onnan izenget neki, s küldöz leveleket, amiket az inasa olvas fel előtte, mert az ő szemei már nem tudják sorba szedni a betűket. Jó fiú! soha el nem felejti az anyját.

Ez az inas, a jó Ihnáskó, az ő mindenese: szakácsa, szobaleánya, felolvasója. Az is lehet már valami hetvenöt éves, s ilyenformán valami tizenöt évvel fiatalabb úrnőjénél. Asszonycseléd nem állná ki, hogy napról napra lakatot vessen a szájára, s elhallgasson minden rossz hírt, ami odakünn történt; óh, ezt nem lehetne asszonytól kívánni. Férfi is csak olyan bírja azt meg, mint Ihnáskó.

Kivált egy ilyen ünnepnapon, amikor Anna Feodorovna nem kártyázik, mert az bűn volna. Annál többet kérdezősködik. Szerencsére igen jó étvágya van, s minden süteményből tud jóízűen enni, amit „barátnéi” küldöznek neki a maslica utolsó napján.

– Te Ihnáskó, nekem úgy tetszik, hogy ezt a kalácsot nem maga készítette a Sofia Ivanovna. Az ki szokta szedni a mazsolaszőlőből a magokat. Kóstold meg csak.

– E biz igaz. Nem lát ám már a jó lélek.

– Igaz biz az; hisz az is öreg már velem együtt; elég oka lehet rá, hogy ne lásson.

(Legfőbb ok pedig az, hogy hat láb föld van közte és az Isten világa között.)

– Hát a kis hercegnő, meg a Fekete grófnő elküldték-e üdvözleteiket a mai napra? Meg az altábornagyné, aki olyan nehezen hall?

– Mind itt vannak a köszöntő leveleik az ezüstasztalon.

– Feleltél-e nekik illendőem

– Azonnal feleltem.

– Az altábornagynénak nagy betűkkel kellett volna ám írnod; mert igen nagyot hall. Hát az a szegény koldusasszony eljött-e a meleg ruhákért? Nem mondott-e jövendőt? Nem jön-e valami üstökös csillag? Csak az ne jöjjön! Hát a nagyhercegnőknek nem vitted-e el a bokrétákat?

– Elvittem. Megköszönték.

– Nem mentek még férjhez? Istenem, már arra valók volnának.

(Férjhez bizony, mind a ketten, még gyermekkorukban: ahhoz a fehér lovas vőlegényhez, ki a másvilágon tartja a nászt; de Anna Feodorovnának azt sohasem mondták meg.)

– Hát az öregember hogy van?

– Csak úgy, mint rendesen.

– Használja-e az általam küldött Erzsébet-golyókat a köszvény ellen?

– Erősen használja.

– Tud-e éjszaka aludni?

– Hát egyszer tud, máskor nem tud.

– Nem haragos nagyon, mikor holdújság van vagy ha szél fúj?

– Hébe-hóba; de csak megengesztelődik.

– Az a csúf pipa tudom, hogy mindig a szájában van. Úgy ül a füst között, mint egy szénégető.

– Hát mit csináljon egyebet?

– No megállj. Vidd át neki: itt van, ezt a jó meleg hálósipkát. Magam kötöttem az öregember számára, piros harasztból. Mindig szerette a piros sipkát. Mondd meg neki, hogy gondoltam rá, nem úgy, mint ő énrám. De hát mit is küldhetne ő nekem? Pipahamut?

(Hajh biz az az öreg ember maga is rég hamu már. Ő volt a férje a jó Anna Feodorovnának. Maga is köszvényes ember volt, aki évekig nem látta a feleségét, bár egy házban laktak; járni egyik sem volt képes. Azután az egyik nem tűrhette a pipát, a másik meg nem tudta azt letenni a szájából. Egyszer aztán ő is nyugodalmasabb helynek találta az Alekszander Nyefszki kathedráléjában levő sírboltját az eddigi fekhelyénél; de olyan csendben temették el, hogy az öregasszony nem tudott meg a haláláról semmit, s még egyre készíti számára a jó meleg sipkákat.)

– De hát a „pulya” hol marad olyan soká? Tán csak nem beteg a „pulya”? Az volna csak szép, ha megfeledkezett volna rólam a „pulya”! Majd megmosnám a fejét a „pulyának”!

Ihnáskó aztán megnyugtatja az öregasszonyt, hogy a „pulyának” őfölségéhez a cárhoz kellett menni fontos tanácskozásra. Bizonyosan egy elajándékozni való országról van megint szó. – Az már más!

Hja bizony a pulya már nagy ember; harmincesztendős férfi, s valamennyi érdemrendnek gyémántos tulajdonosa. Ez az unokája a jó öregasszonynak, a délceg, hatalmas Ghedimin Makszimovics Iván herceg. A nagyanya most is csak úgy hívja őt, hogy a „pulya”.

Régóta ég már a lámpás a szobában: néha egész nap nem oltják azt ki. A legkisebb szélzúgásra minden ablaktáblát bezárnak, s két-három nap elmúlik anélkül, hogy megvirradt volna ebben a szobában. Nincs is a szoba lakójának semmi szüksége a nappal és éjszaka különbségeinek megfigyelésére. Ő nem kel fel, nem fekszik le. Ott ül a kerekes karszékében, s ha rájön az álom, elalszik, s mikor felébred, enni kér, s étvágya jó. Minden vasárnap behívatja a nőcselédeit, azok újra öltöztetik, megmosdatják, s az neki egy hétre elég. A vasárnapot megtudja arról, hogy éjfélben az Izsák-templom minden harangja elkezd búgni, s a pénteket arról, hogy a hírlapja akkor érkezik meg. Azon is elég egy héten keresztül ötölni-hatolni a jó Ihnáskónak. Néha össze is disputálnak ketten a „magas politika” felett. Most éppen feszült viszony van az úrnő és a szolga között. A hírlapban ugyanis ez állt: „A hős Csernyi Gyurka megvette Belgrád várát a töröktől.” Az úrnő ezt akként kívánta érteni, hogy ostrommal vette be, s a hitetleneket mind kardélre hányta; a szolga azonban betű szerinti értelemben vette azt: megvette rendén, leszámlálva a pénzt a tulajdonosnak a markába. Ezen nagyon összevesztek. „No majd igazságot tesz a pulya, csak jöjjön elő; az majd megmondja, s ha neked van igazad: kapsz egy újdonatúj tulupot rókaprémmel; ha pedig nekem van igazam: kapsz huszonötöt a hátadra ezzel a fűzfa korbáccsal a saját kezemből.”

A saját kezéből! Ami egy legyet sem tudna már leütni, s azzal a fonott vesszőkorbáccsal, aminővel a gyermekek szoktak egymásra verni aprószentek napján.

Hanem az öregasszony nem felejti el a félretett bosszút, s már harmadszor figyelmezteti Ihnáskót, hogy tegye le mellé két székre az új köntöst meg a korbácsot, hogy megkaphassa rögtön valamelyiket, mihelyt a „pulya” megérkezik.

S nyomban elfelejti az egész haragját és Belgrád várát Csernyi Gyurkával együtt, amint előtte áll a „pulya”. (Olyan csendesen jött be a szőnyeges ajtón, hogy csak akkor látja meg, mikor az már előtte áll.)

A „pulya”! A főváros legdélcegebb férfia. Olyan termet, mint maga a cár. Komoly, méla tekintet, ábrándos szürke szemekkel.

– Na te rossz gyerek! Ilyen későn kell jönnöd? Nem kijátszhattad magadat egész nap? Most van vége az iskolának? Nem félsz, hogy mindjárt letérdepeltetlek?

Már ott térdelt előtte. S az öreganya sovány, redős kezét arcához szorítva, odarejté a fejét annak az ölébe.

Ez volt az egyedüli hely a világon, amit otthonának mondhatott. Itt szeretett igazán.

Az öregasszony kacagott, s elhúzta a kezét a forró csókok elől, hogy a hajába markoljon a „pulyának”.

– A rossz kölyök! Hogy tud hízelkedni! Mint a macska. Jól van no. Nem kapsz verést. Megbocsátok. Ne sírj hát. Éppen olyan feje van neki, mint az én jó Makszimomnak. Csakhogy az engem jobban szeret, mint te. Annak már olyan idős korában két érdemcsillag is volt a mellén. Hát te mire nézed a napot? Szereztél már becsületet? Utolérted az apádat? (Az öregasszony kezei elkezdtek az unokája mellén keresgélni, s megtalálták rajta a Nyefszki Sándor-rend gyémántos csillagát, erre örömtelten kiálta fel.) – Micsoda, te „pulya”! Hiszen ez nem is kereszt, de csillag! S még gyémántokba foglalva. Ah! Te megloptad az apádat. Annak kellett volna a gyémántos csillagot megkapni... Az egy hős, egy nagy ember. De ugyebár: azóta az is megkapta az elsőrendű csillagot? ugye, ugye? kirakva ilyen szép gyémántokkal.

(Igen, igen, megkapta: kirakva szép fényes kavicsokkal – a Moszkva-parti fövény alatt!)

– No hát állj fel, hiszen nagy ember vagy már; nem illik az öreganyád előtt térdepelned; mit mondana a cár, ha megtudná, hogy az ő belső titkos tanácsosa még letérdepel az öreganyja elé? Beszélj nekem nagy, országos dolgokról. Én értek hozzá. Óh, Pál cár idejében mindenbe be voltam avatva. Én tartottam vissza az „öregembert”, hogy bolond fővel nem ment a Pahlen gróf összeesküvésébe. Most ülhetne Szibériában! Ugye, te szereted a cárt? Úgy is illik. A nagyapádat Pál cár hányszor megütlegelte! Még csak nem is panaszkodott érte soha. De most csak nincs ugye, összeesküvés a cár ellen?

– Nincs, mamuskám.

– Ha megtudod, hogy van, följelentsd. Ez olyan, mintha meglátnád, hogy öreganyád nyoszolyája alá gyilkos van elbújva: bizony kihúznád a lábánál fogva. Aki a cár ellen vét, azt megbüntetik, aki pedig érdemeket szerez, azt megjutalmazzák. Úgy-e hogy tett Kutusovval? Kitörte a koronájából a legszebb drágakövet, azt ajándékozta neki, s a kitört kő helyébe egy aranylapot illesztett e névvel: „Kutusov”. Te „pulya”! A „Ghedimin” név sem rosszabb a Kutusovénál.

Iván elsápadt. A Ghedimin név? Igen! Meg a cári korona? Azoknak is lesz egymáshoz valami közük. – Koronatörésről bizony lesz szó!

– Egész életemet annak szentelem, mamuskám.

S aztán elpirult önmaga előtt.

Nem mondott igazat. Sohase mondhat igazat. Soha és senkinek. Ez az egyetlen teremtés van a világon, aki igazán, őszintén, lelkéből szereti, s még ezt is folyton-folyvást ámítgatnia kell. Korán reggeltől késő estig folyvást hazudnia kell szemtől-szemébe néző embereknek, hazugságokat elhullatnia háta mögött leskelődők számára, úgy, hogy mikor éjjel imádkozni akar, nem viszi rá a lelke, hogy elkezdje: „Hajtsd hozzám, uram, füledet”; azt hiszi, hogy még az Isten előtt is hazudni fog.

– No de régen vártalak ám, hogy eljöjj. Nagy vitám volt az Ihnáskóval, s neked kell benne a bírának lenni.

S elmondta a vita tárgyát. – „Melyikünknek van hát igaza?”

Iván elnevette magát.

– Rendes észjárás és emberi tapasztalat szerint neked volna igazad, mamuskám; mert várakat csakugyan úgy szokás megvenni, fegyverrel. Hanem ebben az egy esetben kivételesen mégis csak az Ihnáskónak van igaza; mert Csernyi György csakugyan úgy vette meg jó pénz árán Belgrádot a basától. Azért csak add neki a tulupot, nem a korbácsot.

Az öregasszony odainté a szolgát.

– Hallottad ezt Ihnáskó? Ilyen az igazságos férfi az országban. Aki igazságot oszt a szolgának az úr fölött, s igaz ítéletet hoz még a tulajdon öreganyja ellenében is! Örüljetek népek, hogy ilyen ember kezében van a sorsotok. Akinek a száját nem hagyja el más szó, csak igaz szó!

Iván félrefordult.

– No gyere ide, ülj mellém. Aztán gyónj meg. Mikor fogsz már megházasodni? Itt volna ám már az ideje. Nem választottál még?

És Ivánnak azt kell rá felelni: „Nem”! Hiszen nem mondhatja meg, hogy „Három éve már, hogy nőt hoztam a házhoz; nőt, akinek nincs annyi szíve, hogy bemutassa magát az öreganyjának; mert irtózik tőle, amiért az olyan vén és ráncos arcú”.

Azt kell mondania, hogy senkije sincs.

– Most hazudsz! Hadd tapintom meg az orrodat. Persze, hogy lágy az orrod. Hazudtál. Hogyne volnál szerelmes. No ide ügyelj. Nézd, itt tartogatom a fiókomban a menyasszonyod számára való fejdíszt. Látod, én gondoltam terád. Egy diadém. Nekem is az volt a fejemen, mikor az öregemberrel megesküdtem. Még akkor Moszkva volt a főváros. Még akkor ennek a palotának a helyén egy fűzfás mocsár volt. A te menyasszonyod is azt tegye fel. Neked adom. Csak tedd el. Te tudod, hogy kinek add azt: majd aztán én is megtudom. Akit te szeretsz, aki asszonyod lesz.

Iván pedig csak ezt nem tudta igazán. Volt egy asszonya, de az őt nem szerette, s volt egy szeretője, de az nem lehetett az ő asszonya. Egyiknek sem adhatta ő azt az ősi menyasszonyi ékszert.

– Elteszem, mamuskám, míg rákerül a sor.

– No de mármost velem fogsz vacsorálni, ugye? Az utolsó vajas lakomát nálam költöd el. Nem mégy el dévaj cimborák társaságába tivornyázni, ahogy a többi korhely fiúk, akiket az éjféli harangszónál a butesnikoknak kell kiűzni a korsókból, meg még rosszabb helyekrül is. Te a nagyanyáddal vacsorálsz, ahogy jó gyermekekhez illik.

És Ivánnak még azt is hazudnia kellett, hogy az étel ízlik neki, amiből nagyanyja bőkezű unszolással halmoz fel az asztalra.

Pedig akkor kelt föl az ebédtől, s aztán várt rá egy lukulluszi lakoma a szép Zeneida kastélyában.

De ha még csak a gyomor tiltakozott volna az áldozat ellen! A szív volt túlterhelve jobban. Mennyi aggodalma súlyosult rá ennek a mai éjszakának! Ha elgondolta, hogy a sértett női bosszú éppen ez órákban önti ki pusztító mérgét azon másik nő ellen, akiről mindenki tudja, hogy az ővele igen közel összeköttetésben áll, s akit őneki lehetetlen megvédelmezni – és legkevésbé a megtámadója ellen, aki saját felesége. Talán most, e pillanatban követik el rajta a legnagyobb megbántást, mely egy művésznőt összezúz. Ha itthon volna a cár, azt nem mernék tenni; de távollétében minden szabad, amit Arakcsejeff, a mindenható kegyenc megenged.

Őszintén megvallva, Iván örült neki, hogy most nem lehet ott. Lágy, önakarat nélküli, szelíd kedély volt, akit a helyzet nem neki való izgalmakba sodort. Egy fejjel kilátszott a tömeg közül, s az a fej eszes volt; ezért vezérnek szánták. S őt boldogtalanná tette ez a nehéz szerep, amihez minden tehetség meg volt neki adva – a bátorságon kívül. Legtöbb kedve lett volna neki egy szép napon itthagyni az egész világi birtokát, a szövetségeseit, a palotáit, az egész orosz birodalmat, kézen fogni Zeneidát, elmenni vele a világba, s énekelni mellette a tenorpartikat: – talán meg is tette volna, ha Zeneida több nem lenne, mint puszta művésznő. De hisz a nyugtalanító aggodalmak nehezebbike az, hogy mi történik ma azon a másik színpadon? Az egyiken talán szalmakoszorú vár kedvesére. De hát a másikon? Arról a színpadról a szereplők vére szokott alácsorogni.

S a jó nagyanya nem győzte őt eleget kínálni, hogy egyék. És közbe kérdezősködött tőle Mária Lujzáról és a nagy Napóleonról meg a kis római királyról s más ilyen idejétmúlt emberekről: amikre Iván mind olyan fonák feleleteket adogatott, hogy alig győzte őt a jó Ihnáskó helyreigazítani, aki a „maga hírlapjából” sokkal jobban volt mindezekről értesülve.

Mikor aztán megkondult az első harang odakünn: az öregasszony egyszerre kivette a szájából a beletett falatot, s visszatette a tányérjára. Ihnáskó parancsszóra nem várva elszedte az ételeket, s más selyemabroszt terített az asztalra.

– Itt van a böjt. Térjünk Isten atyánkhoz! – suttogá a jámbor öreg.

Iván megcsókolta öreganyja arcát, az is az övét. A nő hálószobájából egy kis alacsony ajtó nyílt a kápolnába. Iván az ajtón belépett, s míg az öregasszony olvasóját morzsolva kezében, imádkozni kezdett, addig a kápolnában megszólalt az orgonahang, s egy tiszta, csengő férfihang elkezdé énekelni a zsoltárt.

– Milyen jó keresztyén, milyen jó fiú ez a Makszimovics Iván! – suttogá ima közben Anna Feodorovna. – S milyen gyönyörű hangja van. Beillenék a cár énekkarába!

S a zsoltár és az orgona zengése mellett, ájtatosan dicsérve Istent, s imádkozva élőkért és élőknek hitt halottakért, csendesen elszunnyadt a karszékében. S a zsoltár és az orgona még azután is zengett. Mert ez a Makszimovics Iván, ez a Ghedimin herceg olyan véghetetlen kegyes, jó fiú.

Aztán ez is csak hazugság volt. Amint Iván belépett a kápolnába, már ott várt rá egy énekes a cár énekkarából, akit oda egy rejteklépcsőn bocsátottak be, s annak a feladata volt énekelni és orgonázni, míg az öregasszony elalszik.

Ghedimin herceg pedig a rejteklépcsőn és titkos folyosón át rögtön eltávozott. Palotájának összeköttetése volt a szomszéd házzal. Ott álruhát vett magára, s az udvaron álló szánba vetve magát, megmondta a kocsisának, hogy hová hajtson.

A színházból visszatérő hercegnőnek mind a kapus, mind a törpe azt mondták, hogy a herceg itthon van, a nagyanyja lakosztályát még nem hagyta el.

A nyolcas fogat

Ghedimin herceg egyszerű, címer nélküli szánban, nem egyenruházott kocsissal indult ki titkos lakhelyéről. Kocsisának azt az utasítást adta, hogy hajtson a színház felé.

Nagyobbszerű színháza az új fővárosnak még akkor csak az operaház volt. Abban aztán játszottak egy este drámát, vígjátékot, operát egymás után; az előadás eltartott rendesen éjfélig.

Az oroszokat azon időben meglepte a színművészet iránti lelkesedés. Az az egy színház kevés volt nekik, annálfogva azt találták ki, hogy a gazdag hercegek saját palotáikban építtessenek színházakat, s azokban játszatták saját meghívott vendégseregük előtt saját színtársulataikkal Shakespeare-t, Molière-t. Magában a két cári lakban, a téli palotában s az Eremitage-ban is volt magánszínpad, amin csak udvari színészek debütáltak. Sőt egy nevezetes előkelő főúr még a falusi jószágára is magával hordta a színtársulatát, s minthogy faluhelyen ami legnehezebben megszerezhető egy jó színielőadáshoz, az a t. c. publikum, annálfogva még egy viaszbáb-gyűjteményt is szerzett hozzá: tábornokokat, tanácsosokat és elegáns úrhölgyeket, szalmával kitömve, kik a zártszékeket végigüljék, hogy tökéletes legyen az illúzió. Tudnivaló, hogy az ilyen színművészek a főúr jobbágyaiból cseperedtek fel, annálfogva egészen valószínű az az adoma, hogy mikor egyszer Othello javában fojtogatná Desdemonát, a főúr nagyot prüsszentett a páholyában, mire a gyilkos mór rögtön abbahagyá a sötét gonosztettet, s előrelépve a lámpáig, „kedves egészségére” kívánta a kegyúrnak a megrázkódást, s csak azután tért vissza Shakespeare kegyetlen ötletét végrehajtani.

Ebből képzelhetni, mily fokú lelkesedésnek kellett ott kifejleni egy oly rendkívüli művészi tünemény iránt, aminő Ilmarinen Zeneida volt. Saját országuk szülötte. (Igaz, hogy maga Finnország is abban az évben született Oroszország számára, amelyben Zeneida.) Zeneida nagyobb hatalom volt, mint egy miniszter. Hiszen már II. Katalin cárnő idejében lehetett bátorsága egy primadonnának azt mondani a cárnő szemébe, ki azt hányta fel neki, hogy máris annyi fizetése van, mint az első tábornagynak, hogy „no hát énekeltessen magának felséged a tábornagyjaival”.

Nem is attól félt legjobban Ghedimin herceg, hogy Zeneidát valami méltatlan meggyalázás éri, ami egy sértett vetélytársnőtől kitelik, hanem inkább attól, hogy ez a nő (amilyennek ő ismeri) képes lesz, amint az első füttyhangot meghallja, kiugrani a proszcéniumlámpák elé, s rágyújtani a Marseillaise-re, s amely percben elkezdenek a nagy operaházban szalmakoszorúkat hajítani, a másodikban már emberfejekkel fognak hajigálózni. Egy ilyen szikra kell csak hozzá, s fellobban az egész tűzakna.

Erős szívdobogása volt, amint az operaház felé közelített. A bömbölő száz harang nem engedett semmi zajt hallani. Mikor aztán a harangok elnémultak, akkor egyszerre felhangzott a hosszú utca, melybe szánkója befordult. Az egész széles sugárút egy zsivajgó néptömeggel volt belepve, mely feléje hömpölygött. – Mi ez? Forradalom vagy diadalmenet? Száz meg száz fáklya világít a fejek fölött.

Sebesen dobogott a szíve. Nem volt forradalmi jellem. Nem az az ember, akit a gyönyör megittasít, mikor a nép oroszlánordítását hallja. Lelkében rettegett attól. De nemes ember volt, aki szíve-lelke ellenére el tud veszni azokkal együtt, akiknek hűséget esküdött: aki el tud menni a bitófáig, pedig irtózik tőle, azon nagy eszmékért, amiket imád. – Sok emberből lett már hős oly módon, hogy hiányzott a bátorsága elfutni a csata elől. Iván herceg ott maradt, s bevárta a tömeget.

Egyszer aztán látott valamit, ami csakugyan újdonság volt előtte.

A fáklyáktól megvilágított csoport közepett siklott tova egy aranyozott szán, melynek orrát egy aranyhattyú képezte: Zeneida ismeretes szánkója, abban ült a művésznő, drága nyusztbundájába burkolva, s azonfölül eltemetve virágcsokrok közé (amik kandírozva voltak már a fagytól), a szánkót pedig egy nyolcas fogat húzta; igenis: olyan fogat, aminőn még a cár sem járt soha; nyolc bojár ifjú, a színéből válogatva a jeunesse dorée-nak, s aki a bakon ült, a kocsis helyén, az maga Galban lovag. Az aranyifjúság maga vontatja hazáig az ünnepelt művésznő szánkóját.