Sarah Morgan

Írd újra az életed!

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Sarah Morgan, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: The Summer Seekers (Harlequin Books)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: Vinton Kiadó, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-603-6

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1.

Kathleen

A csésze tej volt az, ami megmentette. És a sós szalonna, amit órákkal korábban vacsorára sütött magának, és amitől kiszáradt a szája.

Ha nem lett volna szomjas, akkor még mindig az emeleten aludt volna, azon a nevetségesen drága matracon, amelyet a nyolcvanadik születésnapjára kapott ajándékba. Nem ébredt volna fel a veszélyre.

Éppen a hűtő előtt állt, egyik kezében a tejesdobozzal, a másikban a pohárral, amikor hangos puffanást hallott. A zaj nem illett ide, a brit vidéki élet nyugalmába, ahol éjjel legfeljebb a baglyok huhogtak, netán egy-egy ijedt birka bégetett.

Letette az üveget, és a zaj irányába fordította a fejét, próbálta kitalálni, mi lehet az. A hátsó ajtó… Megint elfelejtette bezárni?

A hold kísérteties fénnyel árasztotta el a konyhát, amiért végtelenül hálás volt, hiszen nem kellett felkapcsolnia a villanyt. Ez azért biztosít némi előnyt a számára vészhelyzetben.

Visszatette a tejet, és csendben becsukta a hűtőszekrény ajtaját. Most már biztos lehetett benne, hogy nincs egyedül a házban.

Pillanatokkal korábban még aludt. Nem nagyon mélyen, az ritkán fordult elő mostanában, hanem inkább sodródott az álmok sorozatában. Ha valaki azt mondta volna a fiatalabb énjének, hogy még nyolcvanévesen is álmodik majd, és élvezi a kalandjait, kevésbé félt volna az öregedéstől. És azt sajnos lehetetlen volt elfelejteni, hogy egyre jobban öregszik.

Az emberek azt mondták, hogy a korához képest csodálatos állapotban van, de ő többnyire egyáltalán nem érezte magát csodálatosan. Imádott keresztrejtvényeinek a kérdéseire nem jöttek már csípőből a megfejtések, csak úgy lebegtek valahol a memóriájában, elérhetetlenül. Nevek és arcok nem akartak összeállni a megfelelő pillanatban. Küszködött, hogy visszaemlékezzen, mit csinált előző nap, bár ha visszarévedt a múltba, húsz évet vagy még többet, az elméje tiszta volt.

És akkor ott voltak a fizikai változások. A látása és a hallása még mindig jó volt, szerencsére, de az ízületei és a csontjai bizony fájtak. Kihívást jelentett lehajolni, hogy megetesse a macskát. A lépcsőmászás is több erőfeszítést igényelt, mint szerette volna, és a biztonság kedvéért mindig a korláton kellett tartania az egyik kezét.

Pedig soha nem volt az a fajta, aki a biztonság jegyében él.

A lánya, Liza azt akarta, hogy vészhívót viseljen. Egy olyan orvosi kütyüt, amit vészhelyzetben meg lehet nyomni, de Kathleen visszautasította. Fiatalkorában beutazta a világot, még azelőtt, hogy az utazgatás egyáltalán divatba jött volna.

Gondolkodás nélkül feláldozta a biztonságot a kalandért.

Csoda, hogy mostanában úgy érezte, teljesen kifordult magából?

A barátok elvesztése sem segített. Egymás után tűntek el a fontos személyek az életéből, és magukkal vitték a közös múltjuk emlékeit. Minden egyes veszteséggel eltűnt belőle egy kis rész. Évtizedekbe telt, mire megértette, hogy a magány nem az emberek hiánya, hanem azoknak az embereknek a hiánya, akik ismernek és megértenek téged.

Keményen küzdött azért, hogy megőrizze régi énjének legalább egy részét, ezért is állt ellen Liza kérésének, hogy szedjék fel a szőnyeget a nappali padlójáról, ne másszon létrára akkor sem, ha nem ér el egy könyvet, és hagyja égve a villanyt a nappaliban éjszakára. Minden egyes kompromisszum azt jelentette volna, hogy felad egy újabb részt a függetlenségéből, márpedig a függetlensége elvesztése volt a legnagyobb félelme.

Kathleen mindig is lázadónak számított a családban. A mai napig így tekintett magára, bár nem volt biztos benne, hogy a lázadóknak ilyen remegő kézzel és dobogó szívvel kell-e élniük.

Nehéz léptek hangját hallotta. Valaki átkutatta a házat. Pontosan mit kereshet? Milyen kincseket remél? És miért nem próbálja legalább leplezni a jelenlétét?

Mindeddig határozottan figyelmen kívül hagyott minden utalást arra vonatkozóan, hogy így, nyolcvan felett az ember bizony sebezhető, de most kénytelen volt elismerni, hogy ebben azért van némi igazság. Talán nem kellett volna ilyen makacsnak lennie. Vajon mennyi időre van szükség a riasztógomb megnyomása után, hogy a segítség megérkezzen?

Így viszont nem várhatott segítséget senkitől. A legközelebbi szomszéd Finn Cool volt, aki három telekkel arrébb lakott. Finn zenész volt, és pontosan azért vette meg az udvarházat, mert nem voltak közvetlen szomszédok. Az új lakó viselkedése zúgolódást váltott ki a faluban. Késő éjszakába nyúló bulikat rendezett, melyekre Londonból érkeztek a gazdagok és szépek, akik terrorizálták a helyieket, mert a feltűnő sportkocsijaikkal túl gyorsan hajtottak a szűk falusi utcákon. Valaki petíciót indított a postahivatalban, hogy tiltsák be a partikat, ahol a pletykák szerint drogoztak, a nők pedig félmeztelenül táncoltak az asztalon. Mindez olyan jól hangzott, hogy Kathleennek kedve támadt meghívatni magát. Inkább ez, mint egy unalmas nőegylet, ahol csak sütni, kötni és banánkenyérrecepteket cserélgetni lehet.

Ugyanakkor Finn aligha lehet hasznára ebben a válságos pillanatban. Minden valószínűség szerint vagy a stúdiójában ül, fejhallgatóval a fülén, vagy részegen fetreng valahol. Akárhogy is, nem hallotta volna meg Kathleen segélykiáltását, az biztos.

A rendőrséget sem hívhatta, hiszen ahhoz át kellett volna sétálnia a konyhán, ki a folyosóra, majd a nappaliba, ahol a telefon pihent egy sarokasztalkán. Ám akkor a betörő minden bizonnyal észrevette volna. A családja ugyan vett neki egy mobiltelefont, de az még mindig a dobozában hevert, kibontatlanul. Kathleen kalandvágya nem terjedt ki a technikára. Nem tetszett neki a gondolat, hogy egy névtelen, arctalan személy követi nyomon minden mozdulatát.

Újabb puffanás hallatszott, ezúttal hangosabban, és Kathleen a mellkasára szorította a kezét. Érezte a szíve szapora dobogását. Legalább még működik… Valószínűleg hálásnak kellene lennie ezért.

Amikor arról panaszkodott, hogy kicsit több kalandra vágyik, nem erre gondolt. Most mit tegyen?

Nem volt gomb, amit megnyomhatott volna, nem volt telefonja, amivel segítséget hívhatott volna, úgyhogy ezt a helyzetet magának kellett megoldania.

Máris a fülében csengett Liza szemrehányó hangja: Anya, én megmondtam!

Ha ezt túléli, állandóan ezt fogja hallgatni.

A félelmet felváltotta a düh. E miatt a betolakodó miatt öregnek és sebezhetőnek fogják bélyegezni, és arra kényszerítik, hogy hátralévő napjait egyetlen szobában töltse, és gondozók vegyék körül, akik feldarabolják az ételét, túl hangosan beszélnek, és a mosdóba is elkísérik. Az eddigi élete véget érhet, méghozzá hamarosan.

De ez nem történhet meg! Inkább a halál!

Legalább a gyászjelentése érdekes lesz…

Persze még jobb lenne, ha életben maradna, és bebizonyítaná, hogy képes az önálló életre.

Gyorsan körülnézett a konyhában, megfelelő fegyver után kutatva, és megpillantotta a nehéz, fekete serpenyőt, amelyet korábban szalonnasütéshez használt.

Hangtalanul felemelte, és erősen megragadta a nyelét, miközben a konyhából az előszobába vezető ajtóhoz lépett. A csempe hűvös volt a lába alatt – szerencsére mezítláb jött le, így nem csapott zajt. Semmi sem árulkodott a jelenlétéről. Előnyben volt.

Meg tudja csinálni! Hiszen egyszer már elkergetett egy rablót Párizs külvárosában! Igaz, akkor jóval fiatalabb volt, de ezúttal nála van a meglepetés előnye.

Hányan lehetnek a betörők? Egynél több gazfickó gondot jelenthet.

Eggyel megbirkózik, pláne egy ilyen béna betörővel. Mert ez nem profi bűnöző, az biztos. Egy profi nem lenne ilyen hangos és ügyetlen. Ha valami kölyök jött be, hogy ellopja a tévéjét, csalódni fog. Az unokái ugyan próbálták rábeszélni, hogy vegyen egy „okostévét”, de mi szüksége lenne ilyesmire? Kathleen köszönte szépen, de tökéletesen elégedett volt a jelenlegi készüléke IQ-jával. A technológia miatt már így is túlságosan gyakran érezte magát ostobának. Nem, jó lesz neki a jelenlegi buta tévé, nem kell okosabb.

Talán nem jönnek be a konyhába. Akkor elbújhat itt, amíg el nem veszik, amit akarnak, és el nem mennek.

Talán soha nem tudják meg, hogy itt van.

Egy padlódeszka nyikorgott a közelben. Nem volt reccsenés vagy nyikorgás ebben a házban, amit Kathleen ne ismert volna. Valaki itt állt, közvetlenül az ajtó előtt.

A lába remegni kezdett.

Ó, Kathleen, Kathleen!

Mindkét kezét szorosan a serpenyő nyele köré fonta.

Miért nem ment inkább önvédelmi órákra a szenior jóga helyett? Mi haszna a „lefelé néző kutya” póznak, amikor leginkább egy őrző-védő kutyára lenne szüksége?

Egy árnyék lépett be a konyhába, ő pedig anélkül hogy végiggondolta volna, mit készül tenni, felemelte a serpenyőt, és keményen lecsapott vele. Az ütés erejét a tárgy súlya adta, no és persze Kathleen belevitte minden testi erejét is. Tompa puffanás és fémes rezgés hallatszott, ahogy a serpenyő a behatoló fejével találkozott.

– Annyira sajnálom… Úgy értem…

Miért kér bocsánatot? Nevetséges!

A férfi reflexből felemelte a karját, amikor elesett, és a mozdulat visszalökte a serpenyőt Kathleen saját fejére.

A fájdalom majdnem elvakította. Felkészült a lehetőségre, hogy a lányának mégis igaza volt, és ezennel véget ér az élete a könnyelműsége miatt, amikor hangos puffanás hallatszott, mert a férfi földre rogyott. Egy különösen kemény koppanás jelezte, hogy a feje is csempét ért.

Kathleen megdermedt. Vajon tényleg ezt jelezte a hang, vagy épp ellenkezőleg: a fickó hirtelen talpra ugrott, és mindjárt ráveti magát?

Nem. A papírforma ellenére ő még mindig talpon volt, miközben a csavargó mozdulatlanul feküdt a lába előtt. Alkohol átható szaga terjengett, és Kathleen elfintorodott.

A betörő részeg.

A szíve olyan gyorsan vert, hogy attól félt, bármelyik pillanatban összeeshet.

Szorosan kapaszkodott a serpenyőbe. Hiszen mi van, ha a behatolónak van egy bűntársa?

Lélegzet-visszafojtva várt, hátha a zajra valaki más is berohan az ajtón, de nem történt semmi. Csend borult a házra.

Óvatosan az ajtóhoz lépett, és kidugta a fejét a folyosóra, ám azt üresen találta. Úgy tűnt, a fickó egyedül jött ide.

Kis idő elteltével mert csak rápillantani a mozdulatlanul fekvő, nagydarab, zömök, feketébe öltözött férfira. A nadrágja szárán lévő sár arra utalt, hogy a ház mögötti mezőkön jött át. Nem tudta kivenni az arcvonásait, mert arccal előre esett, de a fején lévő sebből szivárgott a vér, és elsötétítette a konyha padlóját.

Kathleen kissé megszédült, és tenyerét lüktető homlokára szorította.

Most mi lesz? Elsősegélyt kell vajon nyújtani akkor is, ha te vagy a sérülés okozója? Ezt diktálja az emberség, vagy ez azért túlságosan képmutató cselekedet lenne? Vagy úgyis hiábavaló már itt mindenféle elsősegélynyújtás és egyéb segítség?

Csupasz lábával megbökdöste a testet, de az nem mozdult. Lehet, hogy megölte?

Ez a gondolat komoly megrázkódtatást okozott neki. Ha a betörő meghalt, akkor ő bizony gyilkos…

Amikor Liza kijelentette, hogy szeretné biztonságban tudni valahol, ahol könnyen meglátogathatja, feltehetően nem a börtönre gondolt…

Ki lehet ez az ember? Van családja? Milyen szándékkal hatolt be az ő otthonába?

Kathleen letette a serpenyőt, és minden erejére szüksége volt, hogy remegő lábbal elbotorkáljon a nappaliba. Valami csiklandozta az arcát. Vér… A saját vére.

Felvette a telefont, és életében először tárcsázta a segélyhívót.

A pánik és a sokk mellett más érzések is körvonalazódni kezdtek benne. Először is határozottan büszke volt magára. És meg is könnyebbült, hiszen kiderült, hogy nem is olyan gyönge és védtelen, mint ahogyan azt mindenki gondolta.

Amikor egy nő felvette a telefont, Kathleen tisztán és érthetően szólalt meg.

– Egy holttest van a konyhámban – mondta. – Valakinek ide kellene jönnie, hogy elvigye.

2.

Liza

– Én megmondtam előre! Tudtam, hogy ez lesz.

Liza bedobta a táskáját a kocsi hátsó ülésére, és beült a volán mögé. A gyomra kavargott. Még szerencse, hogy kihagyta az ebédet, mert túl elfoglalt volt ahhoz, hogy egyen. Az iskolában, ahol tanított, közeledett a nyári vizsgaidőszak. Liza éppen két diáknak segített befejezni az évet záró művészeti projektjüket, amikor egy ápolónő felhívta a kórházból.

Ez volt az a hívás, amitől rettegett.

Talált valakit, aki vállalta, hogy helyettesíti a hátralévő óráin, és hazaindult, szívdobogva és nyirkos tenyérrel. Az anyját megtámadták a hajnali órákban… és ő csak most értesül róla? Azt sem tudta, hogy az aggodalma vagy a dühe az erősebb.

Az anyja olyan könnyelmű volt! A rendőrség szerint nyitva hagyta a hátsó ajtót. Liza nem lepődött volna meg, ha beinvitálja a betörőt, és teát főz neki. Majd kedvesen felajánlja, hogy nyugodtan üsse fejbe, miért is ne?

Sean behajolt az ablakon. Egyenesen egy megbeszélésről jött, és ugyanolyan színű kék inget viselt, mint a szeme.

– Van időm átöltözni?

– Összecsomagoltam a táskádat.

– Köszönöm. – A férfi kigombolt még egy gombot a zakóján. – Miért nem hagyod, hogy én vezessek?

– Csak. Én is tudok vezetni – vágta oda. Feszültség támadt benne, ami robbanásveszélyes elegyet alkotott az anyja miatti aggodalommal. – Bocs, kicsit ideges vagyok. És csalódott. Megszámolni sem tudom, hányszor mondtam neki, hogy a ház túl nagy, túl elszigetelt, ezért át kellene költöznie egy védettebb és kisebb lakásba, esetleg egy bentlakásos otthonba. De vajon hallgatott rám?

Sean a hátsó ülésre dobta a zakóját.

– Anyád őrzi a függetlenségét. És ez valahol jó dolog, Liza.

Tényleg? És vajon hol van az a pont, ahol a függetlenségből felelőtlenség lesz?

– Nyitva hagyta a hátsó ajtót.

– A macskának?

– Ki tudja? Kitartóbban kellett volna győzködnöm őt, hogy költözzön el.

A helyzet az volt, hogy valójában nem igazán akarta, hogy az anyja elköltözzön. Az Oakwood Cottage mindig is központi szerepet játszott az életében.

A ház gyönyörű volt, körülötte többhektárnyi mező és szántóföld terült el, amelyek egészen a tengerig nyúltak. Tavasszal hallani lehetett az új bárányok bégetését, nyáron pedig a levegő megtelt a virágok illatával, madárcsicsergéssel és az óceán halk morajlásával.

Nehéz volt elképzelni, hogy az anyja máshol éljen, még akkor is, ha a ház túl nagy volt egy embernek, és egyáltalán nem praktikus – különösen annak, aki hajlamos azt hinni, hogy a beázó tető az ódon ingatlanok mókás velejárója, nem pedig sürgősen megjavítandó hiba.

– Nem te vagy felelős mindenért, ami az emberekkel történik, Liza.

– Szeretem őt, Sean!

– Tudom. – Sean úgy helyezkedett el az anyósülésen, mintha a világ összes ideje a rendelkezésére állna. Liza, aki úgy száguldott végig az életén, mintha súlyos bűncselekmény miatt üldözné a rendőrség, időnként őrjítőnek találta a kimértségét és a rendíthetetlen nyugalmát.

A táskája alján pihenő kitépett és összehajtogatott magazincikkre gondolt.

Nyolc figyelmeztető jel, ami azt mutatja, hogy talán bajban van a házasságod.

A fogorvosnál lapozgatta a magazint valamelyik nap, és felfigyelt a címre. Elkezdte olvasni, megnyugvást keresve.

Nem mintha ő és Sean különösebben sokat vitatkoztak volna. Nem volt bajuk egymással. Viszont Lizában körvonalazódni kezdett egy homályos és kellemetlen érzés, ami állandóan eszébe juttatta, hogy az a rendezett élet, amit annyira becsül, talán mégsem örök. Hiszen az a millió apró dolog, ami összehozhat egy párt, ugyanígy szét is választhatja.

Végigolvasta a cikket, és egyre rosszabbul érezte magát. Mire a hatodik jelhez ért, annyira kiborult, hogy kitépte a lapot a magazinból, és hevesen köhögött, hogy elfedje a hangot. Nem szokott magazinokat lopni orvosi várótermekből.

És most az a kitépett oldal ott lapul a táskájában, állandó emlékeztetőként, hogy figyelmen kívül hagyott valami mélyre temetett és fontos dolgot. Tudta, hogy foglalkoznia kell vele, de félt hozzányúlni a házasságához, nehogy az egész szétessen, mint az anyja háza.

Sean bekapcsolta a biztonsági övét.

– Nem kellene magadat hibáztatnod.

Egy pillanatra pánikba esett, aztán rájött, hogy a férfi az anyjáról beszél. Mégis miféle ember az, aki ilyen könnyen el tudja felejteni a sérült anyját?

Olyan, aki a házassága miatt aggódik.

– Tovább kellett volna próbálkoznom, hogy észhez térítsem – mondta.

El kell majd adniuk a házat, ehhez nem fér kétség. Liza remélte, hogy ez még várhat a nyár végéig.

Már csak néhány hét volt az iskolaévből, utána a lányoknak mindenféle kötelezettségeik lesznek, végül pedig elutaznak az éves családi nyaralásukra Dél-Franciaországba.

Franciaország…

A nyugalom hulláma árasztotta el, ahogy erre gondolt.

Franciaország időt ad majd neki arra, hogy alaposabban is górcső alá vegye a házasságát. Mindketten kipihenhetik magukat, eltávolodhatnak a mindennapok véget nem érő feladataitól. Seannal együtt tölthetnek egy kis időt, amikor tényleg csak egymással, és nem problémamegoldással foglalkoznak.

Addig is engedélyezte magának, hogy félretegye ezt az egészet, és a jelen helyzetre összpontosítson.

Az anyjára. Oakwood Cottage-ra.

Szomorúság hasított belé. Bármilyen nevetséges is, még mindig az otthonának tekintette azt a helyet. Ragaszkodott hozzá, ahogy csak a gyermekkora utolsó megmaradt darabkájába kapaszkodhat az ember. Képtelen volt elképzelni egy olyan időszakot, amikor már nem ülhet le a kertben, vagy nem sétálhat le a mezőkön át a tengerhez.

– Apa megígértette velem, hogy nem adom otthonba anyát – sóhajtotta.

– Ami nem volt szép tőle. Senki sem tehet ígéretet a távoli jövőre nézve, hiszen nem tudhatjuk, mi lesz akkor. Különben sem teszed őt sehová. – Sean mindig is praktikusan gondolkodott. – Anyád emberi lény, nem pedig egy kerti törpe, szóval beleszólása lesz a dolgokba. És rengeteg szuper idősotthon van.

– Tudom. Van egy mappám, tele fényes prospektusokkal, a kocsi hátsó ülésén. Annyira jól néznek ki, hogy legszívesebben magam is beköltöznék. Csak sajnos kétlem, hogy anyám ugyanígy gondolkodik.

Sean az e-mailjeit böngészte a telefonján.

– Végül is, ez az ő döntése. Semmi közünk hozzá.

– Nagyon is sok közünk van hozzá. Nem praktikus, hogy minden hétvégén oda kell mennünk meglátogatni. Még ha nem közeledne ennyire a tanév vége, az ikrek akkor sem szívesen jönnének velünk, ahogy ők szokták mondani, a „világ végére”.

– Éppen ezért hagyjuk otthon őket a mostani hétvégén.

– Ami határozottan megrémít. Mi van, ha bulit rendeznek, vagy valami ilyesmi?

– Miért kell mindig a legrosszabbra gondolni? Bánj velük úgy, mint felelősségteljes, értelmes felnőttekkel, és akkor úgy is fognak viselkedni.

Tényleg ilyen egyszerű lenne? Vagy ez csak egy elmélet, amely Sean indokolatlan derűlátásán alapul?

– Nem tetszenek Caitlin új barátai. Nem érdekli őket a tanulás, a hétvégéiket azzal töltik, hogy a bevásárlóközpontban lógnak.

A férfi fel sem nézett.

– Ez normális a tinilányoknál, nem?

– Hát, nem tudom. Caitlin nagyon megváltozott, mióta megismerkedett ezzel a Jane-nel. Folyton felesel, pedig régen olyan kedves és béketűrő volt.

– A hormonok miatt lehet. Majd kinövi.

Seanra mindig is az engedékeny szülői stílus volt a jellemző. Úgy gondolt magára, mint laza, jó fej apukára. Liza ezt a szülői felelősség hárításának tekintette.

Amikor az ikrek kicsik voltak, jól elvoltak ketten. Aztán elkezdtek iskolába járni, és meghívták a barátaikat játszani.

Liza elragadónak találta őket. Ám mindez megváltozott, amikor gimibe kerültek, mert akkor már Alice és Caitlin más-más lányokkal barátkoztak. Náluk idősebbekkel is. A többségüknek volt jogosítványa, és Liza mérget vett volna rá, hogy alkalomadtán a pohár fenekére néznek.

Az, hogy nem kedveli a lányai barátnőit, egészen új keletű probléma volt, a tavalyi évig eszébe sem jutott, hogy ilyesmi előfordulhat.

Gyorsan visszaterelte a figyelmét az anyja problémájára.

– Ha a hétvégén meg tudnád javítani a tetőt a kerti lakban, az nagyszerű lenne. Több időt kellett volna fordítanunk a ház karbantartására. Bűntudatom van, hogy nem tettem eleget.

Sean végre felnézett.

– Azért van bűntudatod – mondta –, mert anyáddal nem vagytok igazán jóban. De ez nem a te hibád, te is tudod.

Igen, tudta, de akkor is kellemetlen volt szembesülnie az igazsággal. Olyasvalami volt ez, amit az ember nem szívesen hall. Azt, hogy nem áll közel az anyjához, hibának érezte. Egy mocskos titoknak. Olyasminek, amiért bocsánatot kellene kérnie.

Annyira igyekezett, de az anyja nem volt az a fajta, akihez könnyű közel kerülni. Mindig is meglehetősen zárkózott nő volt, keveset árult el a gondolataiból. Még akkor is, amikor Liza apja meghalt, elsősorban a gyakorlatias dolgokra koncentrált.

Visszautasította Liza minden kísérletét, hogy bevonja egy érzésekről vagy érzelmekről szóló beszélgetésbe. Voltak napok, amikor Liza úgy érezte, nem is ismeri igazán az anyját. Tudta, hogy Kathleen mivel foglalkozik, és mivel tölti az idejét, de azt nem, hogy mit érez. Beleértve az iránta való érzéseit is.

Nem emlékezett olyasmire, hogy az anyja valaha is azt mondta volna neki, hogy szereti.

Vajon büszke volt rá valaha is? Talán, de ebben sem lehetett biztos.

– Igen, tényleg jó lenne, ha több mindent osztana meg velünk.

Összeszorította a fogát, mert tudta, hogy vannak dolgok, amikről ő sem beszél. Lehet, hogy ő is olyan lesz lassan, mint az anyja? Valószínűleg be kellene vallania Seannak, hogy túlterheltnek érzi magát – mintha a család életének zökkenőmentes lebonyolítása kizárólag az ő felelőssége lenne! És bizonyos értelemben az is volt. Seannak építészirodája volt Londonban. Amikor éppen nem dolgozott, akkor edzőterembe járt, a parkban futott, vagy az ügyfelekkel golfozott. Liza azonban a munkáját követően elveszett a ház és a gyerekek körüli teendőkben.

Tényleg ez lenne a házasság? Miután eltelnek azok a korai, párkapcsolatra összpontosító évek, elkerülhetetlenül ez lesz belőle?

Nyolc figyelmeztető jel, ami azt mutatja, hogy talán bajban van a házasságod.

Ugyan, ez csak egy hülye cikk! Még kamaszkorában ismerkedett meg Seannal, és sok boldog évet töltöttek együtt. Igaz, most úgy érezte, mintha az élet csak munkából és felelősségből állna, de ez is hozzátartozik a felnőtté váláshoz, nem igaz?

– Tudom, hogy szereted édesanyádat. Ezért ülünk itt a kocsiban péntek délután – mondta Sean. – És ugyanúgy átvészeljük ezt a mostani válságot, ahogyan a többit is átvészeltük. Ne feledd, mindig csak a következő lépésre összpontosíts!

De miért van az, hogy az élet kizárólag válsághelyzetek sorozata?

Majdnem megkérdezte, de Seannak megszólalt a telefonja, és azonnal bele is szólt. Egy kollégája hívta.

Liza csak félig figyelt oda, ahogy a férje a felmerülő kérdésekre válaszolgatott.

Amióta beindult az iroda, megszokott jelenség volt, hogy Seannak a fülére ragadt a telefon.

– Hát igen – mondta. – Csupán egy egyszerű kézművesterem kialakításáról lenne szó… Nem, nem hiszem… Jól van, felhívom őket.

Amikor végül befejezte a hívást, a felesége rápillantott.

– Mi van, ha az ikrek meghívják Jane-t, amíg nem vagyunk otthon?

– Nem akadályozhatod meg őket abban, hogy találkozzanak a barátaikkal.

– Nem általában az összes barátjuk aggaszt, csak Jane. Tudtad, hogy dohányzik? Mi van, ha drogozik is? Sean, figyelsz rám? Csak öt percre hagyd abba az e-mailezést, légy szíves!

– Bocsánat. De nem számítottam rá, hogy ilyen korán el kell jönnöm az irodából, és még elég sok a dolgom. – Sean megnyomta a küldés gombot, és felnézett. – Mit is mondtál? Á, dohányzás és drogok… Még ha Jane tényleg dohányzik, sőt füvezik is, akkor sem biztos, hogy Caitlin követi a példáját.

– Könnyen befolyásolható. Nagyon be akar illeszkedni.

– És ez az ő korában gyakori. Sok más gyerek ilyen. Jót fog tenni az ikreknek, ha csak egy hétvége erejéig is, de gondoskodniuk kell magukról.

Nem igazán volt itt szó öngondoskodásról, hiszen Liza megtöltötte a hűtőt élelmiszerrel, mielőtt eljöttek. Az összes alkoholt kivette a konyhaszekrényből, bezárta a garázsba, és eltette a kulcsot. De tudta, hogy ez nem fogja megakadályozni a gyerekeket abban, hogy szeszt vegyenek, ha akarnak.

Az agya végigzongorázta az összes lehetőséget.

– Mi van, ha egy olyan igazi, „ereszd el a hajamat” bulit rendeznek?

– Semmi. Az annak a jele, hogy normálisak a gyerekeink. Minden kamasznak vannak vad, bulis élményei.

– Nekem nem voltak.

– Tudom. Te egy igazi, szófogadó, ártatlan jó kislány voltál.

A férfi végre eltette a telefonját.

– Aztán mikor megismerkedtünk, mindez megváltozott. Emlékszel arra a napra, amikor tizenhat évesen a tengerparton sétáltál, és összefutottunk? Én egy nagyobb társasággal voltam…

– Emlékszem. – Sean és a bandája nagyon menőnek számítottak. Liza majdnem visszafordult, amikor meglátta őket, de végül csatlakozott hozzájuk.

– Benyúltam a ruhád alá. – A férfi mosolyogva megigazította az ülését, hogy a lábának több helye legyen. – Elismerem, a technikám még hagyott némi kívánnivalót maga után…

Az első csók…

Liza tisztán emlékezett rá. Az izgatott tapogatózásra. A tiltott gyümölcs ízére. A zenére a háttérben. A várakozás finom izgalmára.

Azon a nyáron őrülten beleszeretett Seanba. Nem követte a társai példáját, akik úgy táncoltak át egyik kapcsolatból a másikba, mint a nektárt kereső pillangók. Liza soha nem akart ilyet. Soha nem érezte szükségét a romantikus kalandoknak. Azok csupán bizonytalanságot jelentettek volna neki, és abból már amúgy is épp elég volt az életében.

Csak Seanra vágyott, a széles vállára, a könnyed mosolyára, a nyugodt természetére.

Most hiányzott neki az akkori egyszerűség.

– Boldog vagy, Sean? – A szavak kiszöktek a száján, mielőtt megálljt parancsolhatott volna nekik.

– Miféle kérdés ez? – A férje végre neki szentelte a teljes figyelmét. – Az üzlet ragyogóan megy. A lányok jól tanulnak, egészségesek. Persze hogy boldog vagyok. Te nem?

Az üzlet… A lányok…

Nyolc figyelmeztető jel, ami azt mutatja, hogy talán bajban van a házasságod.

– Néha kicsit túlterheltnek érzem magam, ez minden.

Óvatosan bár, de olyan területre merészkedett, ahová eddig sosem.

– Ez azért van, mert mindent túlságosan komolyan veszel. Minden apró részlet miatt aggódsz. Az ikrek miatt. Az anyád miatt. Néha azért lazíthatnál egy kicsit.

Sean szavai pengeként hatoltak Liza bőre alá. Régebben szerette, hogy ennyire nyugodt ember a férje, de most úgy érezte, mintha Sean a képességeit kritizálná. Hát nem elég, hogy mindent ő csinál, de még baj is, hogy túl komolyan veszi az egészet?

– Szerinted lazán kellene vennem, hogy a nyolcvanéves anyámat bántalmazták a saját otthonában?

– Számomra inkább balesetnek tűnik, ami történt, mintsem bántalmazásnak, de különben is általánosságban beszéltem. Nem létező problémák miatt aggódsz, amik ráadásul talán soha nem is fognak felmerülni. Hidd el, nem lehet és nem is érdemes minden apróságot ellenőrizni. A legtöbb dolog jól alakul akkor is, ha nem avatkozol közbe.

– Azért alakul jól, mert előre látom a gondokat, még mielőtt azok bekövetkeznének.

És ez a folyamatos gyanakvás, előre gondolkodás roppant kimerítő volt. Liza néha egyenesen úgy érezte, mintha valaki súlyokat kötött volna a lábára, és így kellene a felszínen maradnia.

Egy pillanatig elgondolkodott azon, milyen lenne egyedülállóként élni. Ha senki másért nem kellene aggódnia, csak saját maga miatt. Ha nem lenne semmi felelőssége. Viszont tengernyi szabadidő állna a rendelkezésére.

Visszarettent ettől a gondolattól.

Sean nekidöntötte a fejét az ülés fejtámlájának.

– Napoljuk el ezt a beszélgetést, amíg haza nem érünk. Ha már elutazunk, vegyük úgy, hogy együtt töltünk egy hétvégét a tengerparton. Élvezzük ki! Meglátod, minden rendben lesz.

A férfi képességét, hogy mindig az adott pillanatra koncentrál, Liza többnyire nagyon jó tulajdonságként értékelte, de most inkább bosszantónak találta. Na persze, könnyű Seannak elmerülni a pillanatban, ha ő közben gondoskodik mindenről!

A férfi átnyúlt, hogy megszorítsa a combját, és Lizának eszébe jutott egy húsz évvel ezelőtti alkalom, amikor a kocsiban szexeltek. Egy csendes vidéki úton parkoltak le, és úgy bepárásították az ablakokat, hogy nem láttak át az üvegen.

Mi történt az életüknek ezzel a részével? Hová lett a spontaneitás? Az öröm?

Olyan régen érzett már ilyesmit, hogy alig emlékezett rá, milyen.

Manapság az életét az aggodalom és a kötelességtudat vezérelte. A felelősség egyre növekvő súlya lassan összeroppantotta.

– Mikor utaztunk el utoljára valahová? – kérdezte.

– Épp most utazunk.

– Ez nem igazi utazás, Sean. Anyám fejét össze kellett varrni. Emellett enyhe agyrázkódást is szenvedett.

Ahogy a sűrű londoni forgalomban araszoltak, megfájdult a feje, mert önkéntelenül is arra gondolt, mi vár még rájuk útközben. Péntek délután volt a lehető legrosszabb időpont az induláshoz, de nem volt más választásuk.

Amikor az ikrek még kicsik voltak, általában éjszaka utaztak, és a kora reggeli órákban érkeztek meg az Oakwood Cottage-ba. Sean mindkét gyereket bevitte, és a padlásszobában lévő ikerágyba fektette őket, aztán betakargatta Liza anyjának valamelyik külföldi útjáról származó, foltvarrott takaróval.

– Igazán nem akarom megtenni, de azt hiszem, itt az ideje, hogy eladjuk az Oakwood Cottage-ot. Ha anya otthonba kerül, nem engedhetjük meg magunknak, hogy megtartsuk.

Valaki más fog bújócskázni az elburjánzott bokrok és fák között, mászkálni a poros padláson, és megtölteni a végtelen könyvespolcokat. Valaki más alszik majd a régi hálószobájában, és élvezi a lélegzetelállító kilátást a mezőkön át a tengerig.

Liza szíve elszorult.

A tény, hogy már nem is emlékezett rá, mikor töltött utoljára egy pihentető hétvégét Cornwallban, nem csökkentette a veszteség érzését. Sőt inkább csak fokozta, mert most azt kívánta, bárcsak jobban kihasználta volna a házat. Persze régebben meg sem fordult a fejében, hogy lesz idő, amikor Oakwood Cottage már nem lesz ott.

Amióta az apja meghalt, a hazalátogatások elsősorban sok-sok munkát jelentettek. Ki kellett takarítani a kertet. Fel kellett tölteni a fagyasztót.

Állandó kérdés volt, hogy az anyja megbirkózik-e egy olyan házzal, amely túl nagy egy ember számára, különösen, ha az illető már nem fiatal, és nem érdekli különösebben a javítgatás és barkácsolás.

Azt hitte, hogy az apja halála közelebb hozza majd az anyjához, de nem így történt.

Beléhasított a gyász, és elakadt a lélegzete. Öt év telt el, de még mindig nem múlt el a fájdalom. Nem múlt el nap anélkül, hogy ne hiányzott volna neki az apja.

– Nem hiszem, hogy anyád el akarná adni – mondta Sean –, és szerintem fontos, hogy ha így lesz, lehetőleg ne reagáld túl. Ez a baleset nem az ő hibája. Előtte nagyszerűen boldogult egyedül.

– Nagyszerűen? Eltekintve attól, hogy nyitva hagyta a hátsó ajtót éjszakára, szerintem nem is eszik rendesen. A vacsorája egy tál müzli. Vagy sült szalonna. Túl sok szalonnát eszik.

– Van olyan, hogy túl sok szalonna? – Sean elkapta a tekintetét, és szégyenlősen elmosolyodott. – Csak vicceltem. Igazad van. A szalonna rossz. Bár anyád korában már érdemes elgondolkodni azon, hogy ez tényleg számít-e.

– Ha lemond a szalonnáról, talán megéri a kilencvenet.

– De vajon élvezné-e azokat a nyomorúságos, szalonna nélküli pluszéveket?

– Ezt most komolyan kérdezed?

– Komolyan. Nemcsak az évek száma számít, hanem az életminőség is, hidd el. Megpróbálsz minden rosszat távol tartani, de ezzel a jó dolgokat is távol tartod. Talán maradhatna a házban, és találhatnánk valakit helyben, aki vigyáz rá.

– Borzalmasan nehezen fogadja el a segítséget bárkitől is. Tudod, milyen önfejű. – Liza beletaposott a fékbe, amikor az előttük haladó autó hirtelen megállt, mire a biztonsági öv keményen megrántotta a felsőtestét. A szeme szúrt a fáradtságtól, a feje lüktetett. Nem aludt jól előző éjszaka, mert aggódott Caitlin és a barátnői miatt. – Szerinted be kellett volna zárnom a hálószobánkat?

– Miért? Ha valaki betör hozzánk, egyszerűen berúgja az ajtót, ha be van zárva. Nagyobb lesz a kár és a rendetlenség.

– Nem a betörőkre gondoltam, hanem a gyerekeinkre.

– Miért mennének az ikrek a hálószobánkba? Hiszen van saját szobájuk.

Mit árul el róla vajon, hogy nem bízik meg teljesen a saját gyerekeiben?

A lányok kellőképpen elborzadtak, amikor megtudták, hogy a nagymamájuk kórházba került, de határozottan ellenálltak Liza kérlelésének, hogy látogassák meg ők is az idős hölgyet.

– A nagyinál nincs mit csinálni – mondta Alice, miközben vetett egy pillantást a nővérére.

– Különben is, rengeteg dolgunk van. – Caitlin egy halom tankönyvre mutatott. – Hétfőn történelemvizsga. Én egész hétvégén tanulni fogok. Valószínűleg még arra sem lesz időm, hogy pizzát rendeljek.

Ez elég logikus és észszerű magyarázat volt. De akkor vajon miért olyan ideges?

Később majd videóhívást kezdeményez, hogy lássa, mi zajlik otthon.

A forgalom végre kitisztult, ahogy Cornwall felé vették az irányt. Mire befordultak az anyja házához vezető országútra, már késő délután volt, és a lenyugvó nap rózsás fénybe borította a mezőket és a birtok határait jelző sövényeket.

Liza éppen engedélyezett magának egy-két másodpercet, hogy elgyönyörködjön a tájban, amikor egy élénkpiros sportautó száguldott be szemből a kanyarba. Lizának el kellett rántania a kormányt, és majdnem az árokba hajtott.

– Hogy az a… – Rátenyerelt a dudára, és ahogy az autó elszáguldott mellette, felfigyelt egy nevető kék szempárra. – Láttad?! – kérdezte felháborodva.

– Nehéz lett volna nem észrevenni. Lenyűgöző autó. Az a V8-as motor… – Sean majdhogynem nyálcsorgatva fordította hátra a fejét, de a kocsi már rég eltűnt.

– Majdnem megölt minket!

– De nem tette. Ami egyértelműen jó hír.

– Az a nyavalyás rocksztár volt, aki tavaly költözött ide.

– Á, igen. Olvastam egy cikket a vasárnapi újságban a hat sportkocsijáról.

– Épp azt akartam mondani, hogy fel nem foghatom, miért van szüksége valakinek hat autóra, de ha így vezet, akkor már értem a dolgot. Valószínűleg naponta összetör egyet.

Liza elfordította a kormányt, és Sean összerezzent, mert az ágak súrolták a fényezést.

– Kicsit közel vagy az út széléhez az én oldalamon, Liza.

– Választhattam: vagy a sövény, vagy egy frontális ütközés. – A nő megborzongott. Feldúlta, hogy egy hajszálon múlt a baleset, és az érzelmi hatást csak fokozta Finn Cool vigyorgása. – Láttad, hogy nevetett? Fülig ért a szája, ahogy elhaladt mellettünk. Vajon akkor is nevetett volna, ha neki kell kihúznia a sérült testemet a kocsink roncsaiból?

– Elég ügyes sofőrnek tűnt.

– Nem a képességein múlt, hogy életben maradtunk. Én voltam az, aki teljesen lehúzódtam az út szélére, majdnem bele a sövénybe. Nem biztonságos így vezetni ezeken az utakon.

Liza lassan kifújta a levegőt. Továbbra is óvatosan hajtott, félig-meddig arra számítva, hogy egy újabb felelőtlen rocksztár száguld velük szembe a következő kanyarban. Ám szerencsére baleset nélkül elérték az anyja házát. A pulzusa visszatért a normál tartományba, ahogy leparkolta a kocsit a feljárón.

Lila virágú aubrecia kapaszkodott a telket határoló alacsony falba, a bejárati ajtó mellé akasztott kosarakban élénk rózsaszín lobélia és muskátli burjánzott. Bár az anyja elhanyagolta a házat, a kertet szerette, és órákat töltött a napsütésben a növényeit gondozva.

– Ez a hely igazi gyöngyszem. Anyád egész kis vagyont fog kapni érte, ha valaha is rászánja magát az eladásra, akár beázik a tető, akár nem… Gondolod, hogy megsütötte a szokásos csokitortáját? – Sean mindig reménykedett.

– Mégis mikor kellett volna megsütnie? Mielőtt vagy miután rátámadt a betolakodóra? – kérdezte élesen Liza. Valószínűleg neki kellett volna süteményt sütnie, de úgy döntött, fontosabb, hogy a lehető leghamarabb útra keljen. – Felhívnád a gyerekeket?

– Miért? – Sean kimászott az anyósülésről, és nyújtózott egy nagyot. – Még csak négy órája indultunk útnak.

– Szeretném tudni, mi van velük.

A férfi kipakolta a csomagjaikat.

– Vegyél egy nagy levegőt, jó? Még nem láttalak ilyennek. Hidd el, minden rendben lesz… Tudom, hogy megráztak a történtek, de nincs mitől félned, egészen biztosan túljutunk ezen.

Liza úgy érezte magát, mint egy gumiszalag, amit a végsőkig feszítettek. Persze hogy mindig mindennel megbirkózott, hiszen ha nem tette volna, mi lenne a férjével, a gyerekeivel? Még ha a családja nem is ismerte volna el soha, ő tudta, hogy nélküle megállna otthon az élet. Az ikrek alultápláltságban halnának meg, vagy belefulladnának a saját szemetükbe, mert képtelenek elpakolni maguk után. A szennyes ottmaradna kimosatlanul, a hűtő és a szekrények üresen tátongnának. Caitlin hiába kiabálná, hogy látta valaki a kék pántos felsőmet?, senki sem válaszolna, mert senki sem tudná, hová lett az említett ruhadarab.

A bejárati ajtó kinyílt, és Liza egyből elfeledkezett az ikrekről, mert ott állt előtte az anyja, tenyerét az ajtókeretnek támasztva, hogy el ne veszítse az egyensúlyát. A fején egy kötés éktelenkedett, és Liza érezte, hogy a torka elszorul. Mindig is legyőzhetetlennek gondolta az anyját, aki most itt állt törékenyen, fáradtan, és valahogy túlságosan is emberinek, esendőnek tűnt. Liza minden különbözőségük ellenére – és ezekből tényleg sok volt – nagyon szerette őt.

– Anya! – Otthagyta Seant, hadd intézze a csomagokat, és odafutott az anyjához. – Úgy aggódtam! Hogy érzed magad? Nem tudom elhinni, hogy tényleg ez történt veled… Annyira sajnálom!

– Mit? Nem te törtél be a házamba.

Az anyja most is kimért és tárgyilagos volt, mint mindig. Úgy kezelte a gyengeséget, mint valami idegesítő legyet: igyekezett elhessegetni. Ha meg is ijedt – és bizonyára így történt –, akkor sem osztotta volna meg ezt a tényt Lizával soha.

Mégis megkönnyebbülés volt látni, hogy egy darabban van, és a körülményekhez képest meglepően jól néz ki.

Ha létezik egyetlen jelző, amellyel pontosan jellemezhette volna az idős asszonyt, az az élénk. Lizát mindig egy kolibrire emlékeztette: kecses volt, imádta a harsány színeket, és mindig tevékenykedett. Ma egy hosszú, kék és türkiz árnyalatú bő ruhát viselt, és egy sötétebb kék stólát a vállán. Több karperec csilingelt a csuklóján. Szokatlan, eklektikus öltözködési stílusa sok kínos pillanatot okozott Lizának gyerekkorában, és ami azt illeti, Kathleen ruhájának vidám színei most is éles kontrasztban álltak a helyzet komolyságával. Épp a kórházból jött, mégis úgy nézett ki, mint aki a korfui tengerpartra készül.

Bár nem kapott semmi bátorítást, Liza gyengéden átölelte az anyját, és elborzadt, milyen törékenynek tűnik.

– Látod, milyen jó lett volna, ha van nálad egy vészhívó? Vagy legalább egy mobiltelefon a zsebedben.

Jó alaposan megnézte az anyja fejét, de a kötésen kívül semmi sem látszott, csak egy kezdődő, pirosas duzzanat a szeme körül. Hiába próbálta pirosítóval feldobni a külsejét, a bőre viaszos volt, és sápadt. A haja fehér, és egészen rövidre vágatta, ami csak még törékenyebbé tette.

– Ugyan már! – Kathleen eltolta magától. – Nem sokat számított volna egy vészjelző. Mire a segítség megérkezik, így is, úgy is vége lett volna az egésznek… A régimódi vezetékes telefonom tökéletesen bevált, azon is tudtam értesíteni a rendőrséget.

– De mi lett volna, ha úgy megüt, hogy elveszíted az eszméletedet? Akkor nem tudtál volna segítséget hívni.

– Ha eszméletlen vagyok, a gombot sem tudom megnyomni – mutatott rá az idős asszony. – A rendőrségnek történetesen volt egy autója a környéken, és perceken belül megérkeztek, ami megnyugtató volt, mert a betörő gyorsan magához tért, és akkor még nem lehettem biztos benne, hogy nem fog bántani. Bájos kis rendőrnő vette fel a vallomásomat, szerintem nem lehet sokkal idősebb az ikreknél. Aztán megérkezett a mentő, a rendőrök meg elmentek. Félig-meddig arra számítottam, hogy bezárnak, de szerencsére erre nem került sor. Azért elég izgalmas volt az egész.

– Izgalmas? – képedt el Liza. A megjegyzés nagyon is jellemző volt az anyjára. – A fickó meg is ölhetett volna! Hiszen megütött téged.

– Tévedés, én ütöttem meg. Azzal a serpenyővel, amit korábban szalonnasütéshez használtam. – Az anyja hangjába büszkeség és elégedettség vegyült. – Ahogy elesett, gondolom, reflexből, felcsapta a karját, és a mozdulat visszalökte a fejemhez a serpenyőt. Ez persze elég szerencsétlen fejlemény, de vicces, ha belegondolsz, hogy a szalonna talán megmentette az életemet. Úgyhogy nincs több nyaggatás a vérnyomásom és a koleszterinszintem miatt!

– Anya…

– Ha tésztát főztem volna magamnak, akkor más edényt használtam volna, ami közel sem elég nehéz. Ha sonkás szendvicset csinálok, legfeljebb egy kenyérhéjjal eshettem volna neki a betörőnek. Szóval mostantól szalonnával fogom feltölteni a hűtőt.

– A szalonna életmentő lehet, mindig is mondtam. – Sean odahajolt, és gyengéden arcon csókolta az anyósát. – Félelmetes ellenfél vagy, Kathleen. Jó látni, hogy talpon maradtál.

Liza úgy érezte magát, mintha ő lenne az egyetlen felnőtt a társaságban. Vajon tényleg egyedül ő látja át a helyzet komoly voltát? Úgy érezte magát, mintha az ikrekkel lenne dolga…

– Hogy tudsz ezzel így viccelődni?

– Halálosan komolyan beszélek. Jó érzés, hogy most már nyugodt lelkiismerettel ehetek szalonnát. – Kathleen rávillantott egy szeretetteljes mosolyt a vejére. – Tényleg nem kellett volna már pénteken lerohannotok ide. Tökéletesen jól vagyok. A lányok nem jöttek?

– Tanulniuk kell, és halálra stresszelik magukat a jövő heti vizsgák miatt. Hisz tudod, hogy van ez.

Sean behozta a csomagjaikat a házba.

– Bekapcsolnád a vízforralót, Kathleen? Ölni tudnék egy csésze teáért.

Tényleg muszáj ezt szót használnia? Liza nagyon is el tudta képzelni, ahogy másféle véget ér ez a történet. Az anyja is ott maradhatott volna élettelenül a konyha padlóján. Kicsit megszédült – pedig nem is ő volt az, akit fejbe vágtak.

Persze tudta, hogy sokaknak betörnek az otthonába. Ez tény. De úgy általában véve tudni valamit nagyon más, mint átélni.

Nyugtalanul pillantott a hátsó ajtó felé.

– Tényleg nyitva hagytad az ajtót?

– Úgy tűnik. És annyira zuhogott az eső, hogy menedéket keresett szegény ember.

– Szegény ember?

– Túl sokat ivott, és többször is bocsánatot kért, tőlem is, és a rendőrségtől is. Elismerte, hogy az egész az ő hibája.

Bocsánatot kért… Ja, úgy már egészen más!

– Sápadtnak tűnsz. – Kathleen megveregette Liza vállát. – Ne húzd fel magad! Gyertek beljebb, drágám. Gyilkos ez a négyórás út… biztosan kimerültetek.

Gyilkos út… Gyilkos betörő…

– Egyezzünk meg abban, hogy ma már egyikőtök sem használja az „ölni” és a „gyilkos” szavakat, jó?

Az anyja felvonta a szemöldökét.

– Ez csak egy szófordulat, semmi több.

– Nos, nagyra értékelném, ha találnátok másikat.

Liza követte az idős asszonyt a folyosóra.

– Hogy érzed magad, anya? De most őszintén… Egy betörő nem kis dolog.

– Igaz. Ami azt illeti, inkább nagydarab volt, mint kicsi. És a zaj, amit a feje csapott, amikor a konyha padlójának csapódott… borzalmas volt! Nem kellett volna megkérnem apádat, hogy rakja le azokat a drága olasz csempéket. Annyi csészét és tányért törtem már el azon az átkozott kövön! És most a fickó feje csattant rajta. Egy örökkévalóságig tartott feltakarítani a vért. Mindannyiunk szerencséje, hogy nem sérült meg súlyosan.

Az anyja még most sem osztotta meg vele az igazi érzéseit. Csak a szalonnáról, a törött tányérokról és a padlólapokról beszélt. Úgy tűnt, jobban aggódik a betolakodóért, mint saját magáért.

Liza kimerülten felsóhajtott.

– Rám kellett volna hagynod a takarítást.

– Badarság. Sosem voltam valami nagy házitündér, de a vért azért fel tudom törölni. És ha lehet választani, inkább nem egy bűnügyi helyszín közepén ebédelnék, köszönöm szépen.

Az anyja egyenesen a konyha felé vette az irányt. Liza nem is tudta, hogy megkönnyebbüljön vagy elkeseredjen, amiért Kathleen úgy viselkedik, mintha semmi rendkívüli nem történt volna. Határozottan energikusnak tűnt, sőt talán kicsit diadalmasnak is, mintha elért volna valami figyelemre méltót.

– Hol van most az a férfi? Mit mondott a rendőrség?

– A férfi, különben azt hiszem, Lawrence-nek hívják, nagyon jól van, bár nem irigylem a fejfájását a sok pia után. Emlékszem, amikor egy este Párizsban buliztam…

– Anya!

– Mi az? Ó, a rendőrség… Ma reggel visszajöttek, és felvették a vallomásomat. Nagyon szimpatikus volt az őrmester, de nem szereti a teát, ami az én szememben mindig gyanús egy kicsit.

Lizát a legkevésbé sem érdekelte, milyen italt választott a rendőr.

– Vádat emelnek ellene betöréses lopásért?

– Nem tört be semmit. Nekitámaszkodott az ajtónak, mire az kinyílt. Teljes mértékben beismerte a bűnösségét, és vagy százszor bocsánatot kért. Kifogástalan modora volt.

Liza leküzdötte a késztetést, hogy a tenyerébe temesse az arcát.

– Menned kell majd tanúskodni, vagy ilyesmi?

– Őszintén remélem. Izgalmas lenne egy nap a bíróságon, de nem valószínű, hogy szükség lesz rám, mivel mindent beismert, és annyira bűnbánó volt. Nagy kár, mert feldobná az életemet egy bírósági dráma.

Az anyja a tűzhely körül sürgölődött, forró vizet töltött a nagy teáskannába, amelyet Liza gyerekkora óta használt.

Earl Grey teát készített. Az anyja soha nem ivott mást. Az illata szinte hozzátartozott a házhoz.

A konyha mindig is Liza kedvenc helyisége volt. Minden este, iskola után, a nagy konyhaasztalnál készítette el a házi feladatát, mert közel akart lenni az anyjához, amikor az éppen otthon tartózkodott.

Kathleen a televíziózás történetének egyik első utazási műsorát vezette. Az ő világ körüli kalandozásai ébresztették rá az embereket, milyen élvezetesek tudnak lenni a külföldi nyaralások, az olasz Riviérán éppúgy, mint a Távol-Keleten. A Nyárkeresők című műsor majdnem húsz évig futott, és hosszú életét nem kis részben a műsorvezető népszerűségének köszönhette. Kathleen néhány hetente összepakolt egy bőröndöt, és elrepült egy újabb távoli úti cél felé. Liza iskolatársai csodálatosan izgalmasnak találták ezt az egészet, Lizának azonban csak a magány jutott eszébe róla. A legkorábbi emléke az volt, hogy négyéves korában belekapaszkodott az anyja sáljába, nehogy elmenjen – olyan erősen, hogy majdnem sikerült megfojtania.

Enyhítendő a Kathleen állandó távolléte miatti szorongását, az apja egy nagy világtérképet ragasztott Liza hálószobájának falára. Valahányszor az anyja újabb útra indult, Liza és az apja megkeresték az adott helyet a térképen, és egy-egy gombostűt tűztek oda. Kutatómunkát is végeztek az úti céllal kapcsolatosan. Képeket vágtak ki prospektusokból, albumokat készítettek, és a kislány ettől közelebb érezte magát az anyjához. A szobája pedig lassan megtelt különféle eklektikus tárgyakkal. Volt ott kézzel faragott zsiráf Afrikából, szőnyeg Indiából, és így tovább.

Aztán Kathleen visszatért, a ruhái gyűröttek voltak, és beszennyezte őket az út pora. Különösen energikus volt ilyenkor, szinte vibrált, amitől idegennek tűnt. Azok az első pillanatok, amikor ő és Liza újra találkoztak, mindig kényelmetlenek voltak kissé, de aztán a munkaruhát felváltotta a hétköznapi ruha, és Kathleen, az utazó és tévésztár újra Kathleen, az anya lett.

Egészen a következő alkalomig, amikor is újra elővette a térképet, és elkezdődött a tervezgetés.

Liza egyszer megkérdezte az apját, miért kell az anyjának mindig elutaznia, mire ő azt felelte:

– Anyádnak erre van szüksége.

Liza már fiatalkorában sem értette, miért van az, hogy az anyja szükségletei elsőbbséget élveznek mindenki máséival szemben, és azon is elgondolkodott, vajon mi lehet az, amire az anyjának pontosan szüksége van, de sosem merte megkérdezni. Észrevette, hogy az apja többet ivott és többet dohányzott, amikor Kathleen távol volt. Mint apa gyakorlatias volt, és nem vitte túlzásba a gondoskodást. Fontos volt számára, hogy a lánya biztonságban legyen, de különben egész napokat töltött a dolgozószobájában vagy az egyetemen, ahol az angol tanszék vezetője volt.

Liza soha nem értette igazán a szülei kapcsolatát, és nem is kutatta a válaszokat. Úgy tűnt, boldogok együtt, és csak ez számított.

Bár azon azért sokat töprengett, miért kell az anyjának, hogy az övé legyen az egész világ, ugyanakkor miért akarja ebből az élményből kizárni a családját?

Vajon ezek az állandó távollétek tették Lizát annyira otthon ülővé? Azért választotta a tanári pályát, mert a munkaidő és a viszonylag sok szünidő kedvezett a családalapításnak. Amikor a gyerekei kicsik voltak, otthon maradt velük, és szüneteltette a karrierjét. Amikor a lányok iskolába mentek, ő is abban az iskolában helyezkedett el, és a munkaidejét az ikrek iskolaidejéhez igazította. Büszke volt arra, hogy minden reggel ő vitte őket suliba, és a nap végén ő fuvarozta őket haza. Az ő gyerekeinek nem kellett folyton búcsúzkodniuk, mint neki gyerekkorában. Sosem kellett hosszan távol lenniük egymástól. Büszke volt rá, hogy kapcsolatot teremtett velük, és bátorította őket, hogy beszéljenek az érzéseikről, bár manapság ezek a beszélgetések kevésbé voltak sikeresek. Te ezt nem értheted, anya, mondogatták, mintha Liza nem lett volna egyszer maga is fiatal.

Senki sem vádolhatta azzal, hogy nem figyelmes.

Sean az anyjával beszélgetett, együtt készítették a teát, mintha ez csak szokásos látogatás lenne.

Liza körülnézett, és lassacskán ráébredt, hogy óriási feladat lesz kitakarítani a házat. Az évek során az anyja az egész épületet telepakolta az utazásaiból származó emléktárgyakkal, a kagylóktól a törzsi maszkokig mindennel.

Térképek voltak mindenütt, a falakon éppúgy, mint a magasra halmozott kupacokban minden egyes szobában. Az anyja naplóival és egyéb írásaival két tucat nagy dobozt pakoltak tele a kis szobában, amit Kathleen irodának használt, a fényképalbumai pedig megtöltötték a polcokat a nappaliban.

Amikor az apja öt évvel korábban meghalt, Liza azt javasolta, hogy kezdjék el kiselejtezni a feleslegessé vált holmikat, de az anyja visszautasította.

Azt akarom, hogy minden maradjon úgy, ahogy van. Ez a ház maga is egy nagy kaland. Sosem tudhatod, milyen elfeledett kincsbe botlasz.

Előbb-utóbb tényleg megbotlik majd valamiben, és eltöri a bokáját, gondolta Liza kétségbeesetten.

Szóval ez a ház egy nagy kaland… Eddig nem is tudta, hogy a „kaland” szó a rendetlenség szinonimája.

Mielőtt az anyja eladná ezt a helyet, ki kell takarítani, és kétségtelenül Liza lesz az, aki megteszi.

Mikor jön el vajon a megfelelő alkalom arra, hogy szóba hozza a témát? Még nem jött el, az biztos, hiszen csak most léptek be az ajtón. Egyelőre semleges témákról kellene beszélgetniük.

– Szép a kert.

A konyha nagy, üvegezett hátsó ajtaja a teraszra nyílt, mely körbe volt rakva cserepes virágokkal. A hátsó ajtó körül fűszernövényekkel teli cserepek sorakoztak. Illatos rozmaring virágzott a tarka zsálya mellett, amit az anyja minden vasárnap a sertéssültre szórt. Ez volt az egyetlen étel, aminek az elkészítése iránt valaha lelkesedést mutatott. A napfénytől megvilágított, lapos kövekkel kirakott ösvény a buja konyhakerthez vezetett, majd egy tóhoz, amelyet bokrok szegélyeztek. A házon túl, a kert mögött zöld mezők terpeszkedtek, utána pedig a tenger hullámzott.

Olyan nyugodt és békés volt a látvány, hogy Liza egy röpke pillanatig elkezdett vágyni egy másik életre – egy olyanra, ami nem csak rohanásból meg a végtelen tennivalók listájának kipipálgatásából áll. Milyen jó lenne itt elüldögélni néha!

Valaha arról ábrándozott, hogy egy szép napon majd a tenger mellett fog élni, de idővel lassan elkoptak ezek az álmok. Pedig volt egy időszak a kapcsolatuk elején, amikor Seannal rendszeresen beszélgettek erről, ám aztán a való élet kiszorította ezeket az ifjúkori ábrándokat. A tengerparton élni nem lett volna praktikus. Seant Londonhoz kötötte a munkája. Ahogy őt is. Bár a tanítás persze rugalmasabb volt.

Sean behozta az ételt a kocsiból, Liza pedig kipakolta a hűtőbe.

– Volt egy rakott egytálétel a fagyasztóban, azt hoztam el – magyarázta. – És némi zöldséget meg gyümölcsöt.

– Képzeld, itt is van mit enni – morogta az anyja.

– Persze, ha az ember megelégszik szalonnával és gabonapehellyel. Nem eszel rendesen. – Liza megtöltött egy tálat friss gyümölcsökkel. – Különben is, azt feltételeztem, nem állt módodban felkészülni az érkezésünkre.

– Két ember érkezése korántsem igényel akkora felkészülést. – Az anyja könnyedén válaszolt, de Liza észrevette, hogy a konyhaasztal szélét megmarkolva, óvatosan ereszkedik le a székre.

Liza egy pillanat alatt mellette termett.

– Talán meg kellene néznem a fejedet.

– Kizárt dolog. Ma már senki nem nyúl a fejemhez, köszönöm. Így is épp eléggé fáj. A fiatal orvos, aki összevarrt, figyelmeztetett, hogy heg marad utána. Mintha bizony ebben az életkorban számítana.

Ebben az életkorban… Hát igen…

Vajon ez az a pillanat, amikor megemlíthetné, hogy Kathlennek ideje megfontolnia a változtatást?

A konyha túloldalán Sean éppen teát töltött.

Liza csendben maradt egy darabig, nehogy megzavarja a hangulatot. Amikor megszólalt, próbált mélyebb beszélgetést kezdeményezni.

– Biztosan nagyon megijedtél az éjjel.

– Inkább Popeye miatt aggódtam. Tudod, mennyire nem kedveli az idegeneket. Talán megszökött a nyitott ajtón keresztül, mert azóta nem láttam.

Liza feladta. Ha az anyja a macskáról akart beszélni, akkor beszéljenek a macskáról.

– Popeye a lelke mélyén mindig is csavargó volt.

– Valószínűleg ezért jövünk ki olyan jól egymással. Rokon lelkek vagyunk.

Vajon mennyire kínos, hogy féltékeny vagyok egy macskára?

Az anyja vágyakozóan nézett, Liza pedig elhatározta: mindent megtesz, hogy megtalálja Popeye-t.

– Ha holnap reggelre nem kerül elő, megkeressük. És most azt hiszem, le kellene feküdnöd.

– Délután négykor? Nem vagyok sem rokkant, sem beteg, Liza. – Kathleen cukrot tett a teájába. Ez volt a másik olyan egészségtelen szokása, amit nem volt hajlandó feladni. – Nem akarok felesleges felhajtást magam körül.

– Ez nem felesleges felhajtás. Azért vagyunk itt, hogy gondoskodjunk rólad, és…

Hogy közösen elgondolkodjunk a jövőről. De Liza elhallgatott.

– És még miért? Rá akarsz venni, hogy viseljek vészjelzőt? Már most megmondom, hogy nem fog sikerülni.

– Anya… – Liza elkapta Sean figyelmeztető pillantását, de nem törődött vele. Talán mégis úgy lesz a legjobb, ha már most felhozza a témát, és akkor egész hétvégén beszélhetnek róla. Lesz idejük tisztázni a részleteket. – Ez egy komoly sokk volt mindannyiunk számára, és itt az ideje, hogy szembenézzünk néhány súlyos igazsággal. Sok mindenen változtatnunk kellene.

Sean a fejét rázva fordult el, de Kathleen bólintott.

– Ez igaz. Muszáj változtatni. Az, hogy fejbe kólintottak, észhez térített.

Liza megkönnyebbülést érzett. Az anyja szerencsére belátja a helyzet komolyságát. Mégsem ő az egyetlen értelmes, felnőtt ember a szobában!

– Örülök, hogy így gondolod – mosolyodott el. – Van néhány prospektus a kocsiban, szóval csak annyi a dolgunk, hogy kiválasszuk a legjobb helyet. És ehhez a teljes hétvége a rendelkezésünkre áll.

– Utazási prospektusokról beszélsz?

– Dehogy. Idősotthon-prospektusokról. Annyiféle van, el sem hiszed! Nem lesz könnyű a választás.

– Nem értem, miért kellene választanunk közülük.

– Mert nem maradhatsz itt tovább, anya. Az imént te is elismerted, hogy változtatnunk kell.

– Így van. Épp most dolgozom egy terven, amit feltétlenül megosztok veled, ha már biztos vagyok a részletekben. De nem költözöm idősotthonba. Valami egészen másra vágyom.

Hogy mi? Az anyja ezek szerint velük akar élni Londonban?

Liza nyelt egyet. Összeszedte minden bátorságát, majd feltette a kérdést:

– Nevezetesen?

– Kalandra! – Kathleen az asztalra csapott, amitől megcsörrentek a csészék. – Újabb kalandokra vágyom. Valaha én voltam a Nyárkereső, és rettenetesen hiányoznak azok az idők. Ki tudja, hány nyaram van még hátra. Szándékomban áll a legtöbbet kihozni ebből a mostaniból.

– De anya… – Istenem, ez tényleg nevetséges! – Hiszen nyolcvanegy éves leszel idén!

Az asszony kihúzta magát a széken, a szeme felcsillant.

– Eggyel több ok arra, hogy ne vesztegessek el egy percet sem.

3.

Kathleen

Kathleen lüktető fejfájással ébredt. Az álom és az ébrenlét határán egyensúlyozva egy pillanatig azt hitte, hogy Afrikában van, és maláriától szenved. Szörnyű élmény volt, nem vágyott rá, hogy újra átélje.

Nehézkesen, még mindig félálomban felült, megtapogatta a kötést a fején, és apránként mindenre sikerült visszaemlékeznie.

A részeg, feketébe öltözött férfira.

A rendőrségre.

Popeye eltűnésére.

A fejsebére.

A fejfájás nem a malária miatt kínozta, hanem a saját maga által okozott sérülés következménye volt. Ami jobban meggondolva sokkal izgalmasabb.

Mióta Brian meghalt, úgy érezte, mintha valaki kikötötte, lehorgonyozta volna élete hajóját. Itt élt, a maga biztonságos kis kikötőjében, ahelyett hogy bátran nekivágott volna a tengernek.

Ráadásul Liza már a kikötőtől is meg akarta fosztani, azt akarta, hogy a hátralévő időre szárazdokkba kerüljön. El akarta zárni valami biztonságos helyre, ahol nem eshet bántódása. És mindezt merő jó szándékból.

A gondolat, hogy el kell adnia imádott házát, Kathleent páni félelemmel töltötte el. Annyira elborzadt, hogy ijedtében merész kijelentésre ragadtatta magát, és közölte, hogy kalandot akar.

Liza döbbent arckifejezését biztosan nem fogja egyhamar elfelejteni.

A lánya nyilvánvalóan azt hitte, hogy a fejét ért ütés miatt mond ilyen furákat.

Anya! Biztos, hogy jól érzed magad? Nem szédülsz? Tudod, milyen nap van ma?

Igen, tudta, milyen nap van. Ez volt az a nap, amikor jó néhány döntést meg kell hoznia.

Kikászálódott az ágyból, nem törődve a sajgással, és bevett egy fájdalomcsillapítót. A hálószobája ablakából a távolban látta az óceánt, és hirtelen vágyat érzett, hogy egy katamaránon szelje a hullámokat, miközben a sós levegő csípi az arcát. Egyszer egy hónapig vitorlázott a Földközi-tengeren. A legtöbb időt mezítláb töltötte, a bőre barnára égett a forró napon, a haja merev volt a tengervíztől. Leginkább arra emlékezett, milyen élettelinek és szabadnak érezte magát.

Újra így akart érezni. Vagy nyolcvanévesen az ember már nem érezhet így?

Igaza lenne Lizának, és ez teljesen irreális? Mégis mit akar ennyi idősen? Tényleg azt hiszi, hogy még mezítláb táncolhat a homokban, és együtt húzhatja a vitorlát a legénységgel? Vagy egész estéket végigtequilázhat Mexikóban?

Azok a napok már elmúltak, bár még mindig megvoltak az emlékei, és a tárgyi bizonyítékait is őrizte annak az életnek, amelyet valaha élt.

A házban csend honolt. Kathleen belépett a szobába, amely az itt töltött évek alatt a dolgozószobája volt. A falakon térképek sorakoztak. Afrika, Ausztrália, a Közel-Kelet, Amerika.

Az egész világ ott volt előtte, és csábította. Mennyire hiányzott neki a felfedezés! Hiányzott neki az idegen országbeli kikötők nyüzsgése, illatai és hangjai, meg az izgalom, a kalandozás izgalma. Hiányzott neki, hogy mindezt megossza az emberekkel. Menj ide, nézd meg ezt, tedd azt… A Nyárkeresők az ő szellemi gyermeke volt. Az ő műsora.

Mi haszna most bárkinek is a tapasztalataiból? Úgy tervezte, később könyvet ír az utazásairól, de kiderült, hogy az írás közel sem olyan izgalmas, mint az utazás. Lefirkantott néhány fejezetet, aztán abbahagyta, mert ráunt, hogy csak üldögél, és csendben belefullad a nosztalgia tengerébe. Nem írni akart, hanem megtenni dolgokat.

Már nyolc év eltelt a legutolsó utazása óta. Bécsbe repültek a férjével, hogy megünnepeljék a házassági évfordulójukat. A mai napig emlékezett arra a vastag csokoládémázzal borított, isteni Sacher-tortára, amit ettek. Az ízek felfedezése az új országok megismerésének legfőbb örömei közé tartozott. Az ízek emlékeket jelentettek Kathleen számára. Bizonyos fűszerek illata elröpítette Goa pálmafákkal szegélyezett strandjaira. A fokhagyma lágy sistergése az olívaolajban a hosszú, lusta toscanai nyarakat juttatta eszébe.

Mindig is szenvedélyesen szerette a kalandokat. Az utazást. Sosem maradt elég ideig egy helyben ahhoz, hogy az élet rátelepedjen.

Észak-Amerika térképe előtt állt, és a szeme a történelmi 66-os útra tapadt.

Az a bizonyos országút már régóta szerepelt a kívánságlistáján. Már sok évvel ezelőtt végigment volna rajta, ha az történetesen nem Kaliforniában végződik. Kalifornia persze elég nagy, ám így is túlságosan kényelmetlen volt számára a gondolat.

Kaliforniára gondolva a levelek jutottak eszébe. Kinyújtotta a kezét, hogy kinyissa az íróasztal fiókját, de aztán visszarántotta a kezét.

Már túl késő. A múltat nem lehet megváltoztatni. Csak annyit tehet, hogy térképeket és fényképeket nézeget, és álmodozik.

Nézte a térképektől és jegyzetektől duzzadó vaskos dossziékat.

Ha eladná ezt a helyet, az nemcsak azt jelentené, hogy eladja az otthonát, hanem azt is, hogy elhagyja a múltját. A háza nem értelmetlen tárgyakkal volt tele, hanem az élete darabjaival. Mindenhez jelentés és emlékek kapcsolódtak.

Bezárta a dolgozószoba ajtaját, és visszament a hálóba, ahol egy fiókba rejtette a kulcsot.

Az a férfi, aki betört a házába, arra késztette, hogy átértékelje az életét. Igen, sebezhető volt, de hát minden ember az.

A legtöbben persze nincsenek ezzel tisztában. A legtöbb ember azt hiszi, ő irányít mindent, ami történik vele, és talán csak idősebb korban, sok-sok tapasztalat birtokában ébred rá, hogy az élet olyan csapásokat mérhet rád, amiket soha nem tudsz kivédeni, még egy serpenyővel sem.

De ő soha nem hagyta, hogy a félelem bármiben is megakadályozza. Igyekezett a legtöbbet kihozni minden pillanatból, és megbirkózott az útjába kerülő problémákkal. Mondhatni, meglehetősen vakmerő volt.

Többé már nem az, persze, de arra sem állt készen, hogy egy vészjelzővel felszerelt szobában tengesse a napjait.

Nyugtalanság kavargott benne. Izgalom. Várakozás. Kalandvágy. Az utóbbi időben pont ez hiányzott neki, és megnyugtató volt a tudat, hogy még mindig képes ilyesmit érezni. Ez olyan energiát és lendületet adott neki, amire nagy szüksége volt.

Elsétált a fürdőszobába, és eltávolította a kötést a fejéről. Elég ebből!

Lesikálta a bőrére száradt vért, és megtisztálkodott, amennyire csak tudott, bár úgy döntött, hogy a hajmosás valószínűleg nem lenne most a legbölcsebb lépés. Igyekezett nem közvetlenül a tükörképére nézni. Gondolatban fiatalos volt, de a tükör sajnos könyörtelenül jelezte, hogy csak ámítja magát.

Elfordult, felöltözött, amilyen gyorsan csak a teste engedte, és lesétált a konyhába. Csalódottan tapasztalta, hogy Popeye-nek nyoma sincs. Kedvelte a macskát, nem utolsósorban azért, mert az állat csupán nagyon keveset várt el tőle.

Mindig is korán kelt, és a napot egy erős kávéval kezdte. Szép, derűs idő volt, így a csészéjét odavitte a teraszon lévő kis márványlapos asztalhoz, amelyet Olaszországból szállíttatott haza sok évvel ezelőtt.

Abban a pillanatban, ahogy kilépett, egyszerre sokkal jobb kedve lett.

Tökéletes napnak ígérkezett a mai, a levegő megtelt virágillattal és édes madárcsicsergéssel.

Ez a nyugodt perc a reggeli kávé társaságában nem volt más, mint rövid pihenő a nehéz hétvége előtt – mert tudta, hogy nehéz hétvége elébe néz. Kathleen az élet több területén is kiválóan teljesített, de az anyaság nem tartozott ezek közé. Negyvenéves volt, amikor férjhez ment, Liza pedig kilenc hónappal később született. Kathleent egyetlen kalandja sem rémítette meg annyira, mint a gondolat, hogy anya lesz, és valaki érzelmileg függeni fog tőle.