részlet

First published in the United States of America by Dial Books,
an imprint of Penguin Random House LLC, 2023
Published by arrangement with Rigths People, London

Copyright © 2023 by Krystal Marquis
Cover illustration © 2023 by Deanna Halsall
Hungarian translation © 2023 Balássy Fanni

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója. Kiadónk az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2023
1086 Budapest, Dankó utca 4–8.
www.menokonyvek.hu
Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató
Minden jog fenntartva.

ISBN 978 963 584 368 8

Fordította: Balássy Fanni
Szerkesztette: Kertész Edina
Olvasószerkesztő: Kótai Katalin
Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Szüleimnek, akik elfogadták, hogy az orvosi

nem az én utam. A szeretetetek, támogatásotok

és áldozatotok bátorságot adott,

hogy kövessem ezt az álmomat.

– K. M.

CHICAGO, 1910

1. fejezet Olivia

Olivia Elise Davenport egy tekercs élénksárga selymet húzott elő a polcról, és sötét arcbőréhez emelte. Vonzotta a tompa pasztellszínek között megbújó világos anyag, amely olyan volt, akár a felhők közül kikukucskáló napfény, és azon gondolkodott, nem túl ragyogó-e ez az árnyalat a báli szezon elejére. Szabad kezében gyöngyökkel díszített csipkemintát tartott, és próbálta elképzelni, hogyan suhog majd az anyag a bokája körül tánc közben. Micsoda táncmulatság lesz, gondolta.

Tele volt várakozással. Eljött a báli ruhák és a pezsgő időszaka. Most, hogy Oliviát bevezették a társaságba, elérkezett az ideje, hogy férjet találjon magának. Készen állt. Kész volt beteljesíteni kötelességét, és büszkévé tenni a szüleit, ahogy mindig is tette.

Az egyetlen gondot csak az jelentette, hogy nem volt egyszerű megfelelő családból származó, művelt, partiképes úriembert találni, aki nemcsak pazar örökség várományosa volt, de emellett fekete is.

Olivia mély lélegzetet vett. A sárga selyem kihullott a kezéből. Tudta, mit mondana az édesanyja: túl hangos. Ráadásul csak azért tért be ide, hogy elvigyen néhány átalakított ruhát.

– Segíthetek?

Olivia összerezzent a háta mögül érkező hangra. Egy eladó termett mellette, kezét összekulcsolta maga előtt. Bár arcán mosoly húzódott, rideg, kék szemében egészen más tükröződött.

– Csak az anyagkínálatban gyönyörködtem. – Olivia a széles karimájú kalapok felé fordult, ügyet sem vetve a boltoslány rá szegeződő tekintetére. – És egy barátomat várom – tette hozzá. Amúgy is, hol késlekedik Ruby? Ő volt a legjobb barátnője, aki ragaszkodott hozzá, hogy küldjék előre a szolgálókat a csomagokkal, hogy aztán kíséret nélkül nézelődhessenek a Marshall Field’sben. És most elnyelte a föld.

A boltos lány megköszörülte a torkát.

– Az úrnője rendelését a kiszolgálópultnál veheti át. Odavezethetem, ha eltévedt.

– Tudom, merre találom a pultot, köszönöm – felelte Olivia kelletlen mosollyal, figyelmen kívül hagyva a sértést. Körülöttük sápadt arcok követték egyre növekvő kíváncsisággal a szóváltást. Valaki a háta mögött felkuncogott.

Anyja szavai visszhangoztak a fejében: mindig felül kell emelkedni. Családja ugyanis nem volt szokványos akkoriban: jómódú volt, gyönyörű, és fekete. Amíg Ruby büszkén viselte a vagyonát, általában ékszerek és szőrmék formájában, addig Olivia többre becsülte az anyjától látott, visszafogott eleganciát.

Manapság a megnyerő modor azonban mit sem számított. Szépsége sem védte meg. Az előtte álló fiatal lányok csak a bőrszínét látták benne. Olivia kihúzta magát, és az ékszerpulton a legnagyobb, ékkövekkel kirakott brossra mutatott.

– Kérem, ezt csomagolja be nekem. És azt a kalapot is, legyen szíves. A húgomnak lesz. Mindig féltékenykedik, ha vásárfia nélkül állítok haza – fordult cinkosan a többi vevő felé. Lassan körbesétált a boltban. – Legyen az a kesztyű is. – Majd tűnődve az állához ért. – És adjon öt yardot abból a sárga selyemből.

– Bocsásson meg…

– Kisasszony – tette hozzá Olivia.

A boltos lány arcát elfutotta a pír.

Remek, gondolta Olivia, felismerte, hogy hibázott.

– Kisasszony – förmedt rá a boltos lány magából kikelve. – Igencsak drága dolgokra esett a választása.

– Nos – kezdte Olivia –, nekem már csak ilyen drága az ízlésem. Nyugodtan írja a családom számlájához. – Azzal fölényes pillantást lövellt a boltos lány felé. – Davenport a nevünk.

Az áruházakban nem sok fekete vásárló parancsolt fehér eladóknak. De a Davenport név, amelyet apja kemény munkája és anyja elhivatottsága fémjelzett, ismert volt mindenfelé. Elég befolyással bírt ahhoz, hogy apja bebocsátást kapjon Chicago elitklubjaiba, anyja beléphessen a legzártkörűbb jótékonysági egyletekbe, bátyja pedig felvételt nyerjen az egyetemre. Chicago volt észak világítótornya, ahol a polgárháborút követően sok fekete kereste a boldogulást, de a bőrszíne miatti fájdalmas összecsapások még mindig váratlanul érték.

Egy másik, idősebb, udvariasabb eladónő lépett elő a tömegből.

– Én segíthetek Önnek, Miss Davenport. Elisabeth, te elmehetsz – vetette oda a lánynak. Olivia felismerte a hölgyben anyja egyik állandó segítőjét. – Hogy van, kedves?

Olivia haragja valamelyest lecsillapodott, ahogy a finom selyemszövetbe csomagolt áruk között sertepertélő eladónőt figyelte. Tudta, hogy kicsinyes volt, hiszen mindent összevetve kiváltságos volt az élete. Gondolta, visszalép a vásárlástól, és mindent visszatetet a helyére, de a távolból még mindig magán érezte a boltos lány tekintetét. És a büszkeség csak egy volt azok közül, amelyekből Davenportéknak jócskán akadt.

Végre Ruby is előkerült. Olivia megkönnyebbült a barátját látva – most már nem ő volt az egyetlen fekete a boltban.

Ruby rozsdabarna arca ki volt pirulva, a szeme csillogott.

– Hallottam, volt itt egy kis kavarodás – kezdte vigyorogva. – Mi történt?

Harold, a kocsis a fogatot a Marshall Field’s előtti járdaszegélytől a State Street forgatagába kormányozta. Késő délután volt, Chicagóban pezsgett az élet. Az árkádos éttermeket tégla- és üveggyárak váltották, amelyek ember alkotta felhőpamacsokat pöfögtek az égig. Csilingelő villamosok és kürtölő automobilok próbálták túlharsogni egymást. Hangos rikkancsfiúk eredtek tweedzakós férfiak nyomába. Olivia a család egyik fedett, fényűző fogatának elfüggönyözött ablakából figyelte az utcát benépesítő sokaságot.

– Ó, Olivia. – Ruby a keze után nyúlt. – Az a lány pontosan tudta, hogy a ruhád többe kerül, mint az ő egyhavi bére. Csak a jó öreg féltékenységről van itt szó.

Olivia mosolyt erőltetett az arcára, és ölébe ejtette a kezét. Barátjának igaza volt, de mégis, az a lány úgy tekintett rá, mint egy tolvajra. Egy csalóra. Még annál is rosszabbra.

Sosem tudná megszokni ezt a tekintetet.

Mellette Ruby a vásárlós tivornya alatt beszerzett kesztyű rókaszőr szegélyét vizsgálgatta.

– Tartsd meg – fordult Olivia a legjobb barátnője felé. Csak eggyel kevesebb dolog, ami a történtekre emlékezteti.

Ruby felpróbálta a kesztyűt, majd eltúlzott mozdulattal kisöpört egy laza loknit az arcából. Aztán bandzsított, és kiöltötte a nyelvét, amíg Olivia el nem eresztett egy valódi mosolyt, és mindketten kuncogásban törtek ki.

Harold lefékezett az útkereszteződésben. Egyenesen North Side felé vitte őket, amerre Chicago legtehetősebb polgárai éltek. A helyre, amit Davenporték és legközelebbi barátaik, Tremaines-ék, Ruby szülei az otthonuknak neveztek.

– Ó, mellesleg – kezdte Ruby – csak én képzeltem, vagy Helen valóban nyakig gépzsírosan jött ki múltkor a garázsból? – kérdezte, és elfojtott egy nevetést.

Olivia a szemét forgatta. Húga elszántan próbálta elvadítani a kérőket maga mellől.

– Lehetne sokkal óvatosabb. Ha a papa meglátja, rohamot kap.

Gyerekként Olivia és Helen elválaszthatatlanok voltak. A szobalányukkal, Amy-Rose-zal, majd később Rubyval együtt saját királyságukká varázsolták a családi birtokot. Órákat töltöttek a kertben a nevelőnőjük elől bujkálva. Aztán, mikor elérkezett az idő, hogy Oliviát bevezessék a társaságba, eldöntötte, hogy felhagy a gyerekes szokásokkal, abban a reményben, hogy majd Helen is követi a példáját. Helen azonban éppen az ellenkezőjét tette.

Olivia szebb fogadtatást el sem tudott volna képzelni egy hosszú nap után, mint amikor Harold átvezette a Freeport-birtok kapuján a kocsit. A Davenport-kastély Chicago egyik legelőkelőbb környékének szélén állt, ahol a többi birtok mind eltörpült az övék mellett. Amikor Olivia fiatalabb volt, azt hitte, mindez a családja vagyonának köszönhető. Csak később jött rá, hogy ez azért van, mert senki nem akart fekete családdal határos portát vásárolni. A terület több holdnyi kertet, istállókat és legelőket foglalt magában, ahol a lovak szabadon kószálhattak. A műhely volt a legújabb épületrész, ahol Davenport-hintókat és a John gyűjteményét ékesítő automobilokat javítottak.

Olivia apja merész lépést tett, amikor évekkel ezelőtt megalapította a Davenport Kocsigyártó Vállalatot. Fiatalemberként, ahogy felszabadult a rabszolgaság alól, vállalta a kockázatos utat északra. Oda, ahol a feketéknek is járt valamiféle esély a szabadságra. Olyan luxusjárművet szeretett volna alkotni, amely többet jelent holmi közlekedési eszköznél – és sikerrel járt. Nem sokkal azután, hogy kinevették a műhelyben, ahol addig dolgozott, William Davenport fogta az összes megtakarítását, elcsábított néhány elégedetlen alkalmazottat, és belevágott a saját vállalkozásába. Az üzlet virágzásnak indult, és idővel az ő kocsijai lettek a világ legkeresettebbjei.

De most, hogy az automobilok is helyet követeltek maguknak a város utcáin, John nyomást gyakorolt apjára, hogy vegye fel a versenyt az idővel.

– Nézd! – Ruby a műhely közelében álló fogatra mutatott. – Az a tiétek?

Az együléses, félfedeles hintó egyszerű kialakítású volt, matt fekete, keskeny abronccsal, és fogathajtó nélkül. Teljes ellentéte a Davenport-féle steppelt bársonykárpitú, robusztus kerekeken egyenletesen gördülő, fényesre lakkozott modelleknek, amelyeknek a hátulját díszítő, arany leveles Davenport-címer fölött felfedezhette az ember a tükörképét.

Olivia felegyenesedett, és összefogta szoknyáját.

– Valószínűleg Johné. Bár nem értem, miért hozta ide. Amióta hazatért az automobiljával, Helennel csak erről beszélnek.

– Vacsoránál számíthatunk Johnra? – kérdezte Ruby közönyt mímelve.

Olivia a szemét forgatta. Legjobb barátnője nem tudta elrejteni, hogyan érez a bátyja iránt.

– Enni neki is kell – csipkelődött.

Leereszkedett a hintóról, és Freeportra pillantott, az egyetlen helyre, amelyet valaha otthonának nevezett. A háromemeletes, halványkékre festett, viktoriánus épület tetején meredek nyeregtető csücsült és két tornyocska ágaskodott. A széles veranda fakorlátját borostyánmintás faragás díszítette, amelyen a levelek olyan élethűnek látszottak, hogy szinte úgy tűnt, a szellő meg-megrezegteti őket. A széles tölgyfaajtók kitárultak jöttükre, felfedve az előcsarnok oldalán kígyózó lépcsőházat, amelyet beragyogott a fenti ólomüvegkupolán beszüremlő, késő délutáni napfény.

Edward, a komornyik türelmesen várta, hogy átvegye a kalapjukat és kesztyűjüket.

– Lekéste a teát, kisasszony – suttogta.

– A teát? – kérdezte Olivia. Az anyja egy szóval sem említette a teát. Megrántotta a szalagot az álla alatt, és zavartan Rubyra pillantott.

A lányok kapkodták a lábukat a csiszolt hajópadlón, és elsiettek az aranyozott keretű tükrök mellett a szalon felé. Olivia visszatartott lélegzettel, összeráncolt homlokkal nyitott ajtót.

– Bocsánat, én…

Elakadt a szava, amint megpillantotta a szüleivel szemben helyet foglaló, jóképű idegent. Bársonyos, fekete bőrét teveszín tweedöltöny takarta.

– És itt is van. – Emmeline Davenport felemelkedett a kanapéról, szoknyája kecsesen terült el körülötte. Kifogástalan tartással állt. Hogy ez az egykor sokat hordott fűzőnek vagy puszta elszántságának volt tulajdonítható, Olivia nem tudta megmondani. Mrs. Davenport kifejező, mandulavágású szemével, melyet lánya is örökölt tőle, Oliviára pillantott, majd elterelte a vendég figyelmét Mr. Davenportról és a teáról. – Ő itt a lányom, Olivia. Drágám, ez itt Mr. Lawrence.

Olivia még soha nem találkozott hasonló úriemberrel. A férfi felállt, széles vállával a lány fölé tornyosult. Oldalra fésült frizurájában minden hajszálnak megvolt a maga helye. Tömött bajusz keretezte ajkát, amely a lány láttán szétnyílt, hogy felfedje a hófehér fogakat és a magabiztos mosolyt. Sima arca tompa, hasított állban végződött.

Nagyon jóképű volt.

– Örömömre szolgál, hogy megismerhetem – nyújtotta felé Olivia a kezét.

– Számomra az öröm. – A férfi elfogadta a lány kezét, és meghajtotta a fejét. Beszéde akcentusról árulkodott. Hangja olyan mélyen zengett, hogy Olivia érezte, amint a karján végigrezeg.

Olivia az apja arcán formálódó mosolyt figyelte. Mr. Davenport nagy, barna szeme ellágyult. Leemelte a szemüveget büszke orráról, és a zakója zsebébe csúsztatta. Botját a széknek támasztotta, és a szoba túlsó ablakánál álló feleségéhez lépett. Megtestesítették Olivia vágyát. Egy tökéletesen összeillő pár.

A hasában repkedő pillangók ismét a vendégükre irányították a figyelmét.

– Ruby Tremaine. Azt hiszem, még nem találkoztunk – nyúlt át Ruby kettejük között. Olivia és az úriember tekintete találkozott, szemükben nevetés csillogott Ruby merészségétől.

– Jacob Lawrence. Örülök, hogy Önt is megismerhetem – felelte.

– Mr. Lawrence nemrégiben költözött ide Londonból – tette hozzá Mrs. Davenport mosolyogva.

– Valóban? És mi hozta ide Chicagóba? – kérdezte Olivia.

A férfi Oliviára pillantott.

– Új lehetőségeket keresek.

Nocsak, gondolta Olivia.

– Miféle lehetőségeket? – Hangjában alig tudta visszafojtani a kacérságot.

Mr. Lawrence elvigyorodott.

– Bővíteni szeretném a hajózási vállalatomat. Néhány nappal ezelőtt egy újságosbódénál futottam össze az édesapjával, aki kedvesen felajánlotta, hogy segít a kezdetekben. Azért jöttem, hogy köszönetet mondjak.

Olivia magán érezte szülei tekintetét a szoba másik végéből, és közelebb lépett Mr. Lawrence-hez.

– Bocsássa meg a késésemet. Ha tudtam volna, hogy jön, nem várakoztattam volna meg.

Mr. Lawrence anélkül, hogy levette volna szemét Oliviáról, így szólt:

– Nem szükséges bocsánatot kérnie, nem volt tervezett a látogatásom. Csak azt bánom, hogy nem tölthettünk több időt együtt.

Olivia szíve hevesen vert.

Ruby közelebb húzódott hozzájuk.

– Ragaszkodom hozzá, hogy eljöjjön apám pénteki partijára.

– Adománygyűjtő est lesz Mr. Tremaine polgármesteri kampányára – mondta Olivia anyja, majd Mr. Lawrence-hez fordult. – A Tremaine család bálterme nem olyan nagy, mint a miénk, de bizonyára hangulatos, meghitt összejövetel lesz.

Olivia bocsánatkérő pillantást lövellt legjobb barátnője felé.

– Én mindig elbűvölőnek találtam a Tremaine-kertet ebben az évszakban. Megnyitjátok a vendégek előtt, Ruby?

– Persze – grimaszolt Ruby. – Nem kíméltük a kiadásainkat.

Mr. Davenport Mr. Lawrence könyökénél termett.

– Ez tökéletes alkalom volna arra, hogy megismerje Chicago legfontosabb személyiségeit.

– Nagyon kedves, kellemesebb módon aligha tölthetnék el egy péntek estét. – Azzal Mr. Lawrence Oliviához fordult. – Ön is ott lesz?

Olivia gyomrában ezernyi pillangó repkedett. Épp csak elkezdődött a báli szezon, és a saját szalonjukban, közvetlenül előtte áll a legpartiképesebb udvarló, akire valaha szemet vetett. Talán mégsem olyan nehéz férjet fogni, mint gondolta.

– Természetesen – felelte. Ajkán mosoly játszott. – Akár még egy táncot is kaphat tőlem.

2. fejezet Helen

Ez nem úgy néz ki, mint az ábrán, gondolta Helen, ahogy a korábban műhelybe vontatott, sérült Ford T-modell futóművét vizsgálgatta. Az efféle szállítmány a karácsony reggelekre emlékeztette Helent, várakozás és feszültség előzte meg. Minden jármű külön rejtély. Habár az automobil-javítás nem tartozott Davenporték tevékenységi körébe, John csendben maga köré gyűjtötte Chicago legjobb szerelőit, hogy segítségükkel rendbe hozza és átalakítsa a motoros járműveket, amelyek lázban tartották az országot.

Helen is gyarapította a szerelők névsorát. Alaposan szemügyre vette legújabb felfedezésének deformált belső részeit, és meg volt győződve róla, hogy testvére rossz vázlatrajzokat adott neki az autó tanulmányozásához. Bár a vázlatok elég egyszerűnek tűntek, olyan volt az automobil belső működését figyelni, mintha egy másik ember elméjének szövevényes hálóját bámulná. Az sem segített, hogy John és a többi szerelő közben a feje felett találgatott. Csak idő kérdése volt, hogy Isaac és Henry civakodni kezdjenek. Megdörzsölte a halántékát, hogy elűzze a kezdődő fejfájást.

– Add ide a csavarkulcsot – mondta John. Kezével véletlenül megütötte Helen arcát, ahogy vakon felé nyúlt.

Helen elhessegette a kezét, és leült a koszos, olajfoltos padlóra, amely egészen új mintát festett John régi kezeslábasára.

– Nem tudom, miért nem engeded, hogy én csináljam. Az én kezem kisebb, mint a tiéd.

– Jó, akkor javítsd meg te – mondta John, hangjában alig tudta leplezni ingerültségét. A Helen körül ácsorgó férfiak abbahagyták a beszélgetést. Még az örökké vigyorgó Malcolm is közelebb lépett hozzá. Helen tudta, hogy minden mozdulatát árgus szemekkel figyelik.

Mikor John először engedte az automobilokhoz, az egész műhely hangos tiltakozásban tört ki, különösképpen Malcolm. Azóta is ámulattal kevert csodálattal figyelték. Malcolm a sarokból szeretett morgolódni a munkahelyét játszótérként használó, gazdag gyerekekről, na meg arról, hogy a nőknek tudniuk kellene a helyüket.

Valamennyi férfi titoktartásra esküdött.

Helen Marie Davenport a szétszórt szerszámok között kutatott, és kézfejét az állához dörgölte. A műhely olajtócsájában térdelve jobban érezte magát, mint bárhol máshol. Itt senki sem várta el tőle, hogy tudja, mit helyes mondani, vagy ismerje a legújabb pletykákat vagy divatokat. Itt szabadjára engedhette a kíváncsiságát.

John nem bánta, hogy állandóan kérdezősködött, és hagyta, hogy elmondja a véleményét. Helen imádta a bátyját. Még ragadós mosolyuk, apjuk büszke orra és csendes természete is egyezett bennük. És mindketten álmodozók voltak.

– Elfelejtetted, hogy néz ki egy csavarkulcs? – ugratta John.

A férfiak nevettek a tréfán. Isaac a padlón hagyott ábra után nyúlt. Szakmája szerint építész volt, követte testvérét a Davenport Kocsigyártó Vállalathoz, miután megpillantott egy hirdetést az újságban.

– Átnézhetem neked, ha szeretnéd, Helen. – Ez volt a másik: itt nem Miss Davenport vagy Helen kisasszony volt. Malcolm kivételével, aki sosem szólt hozzá közvetlenül, minden férfi a keresztnevén szólította. Kiérdemelte a helyét közöttük, és egyenrangú félként kezelték.

A műhelyben igazi tanonc volt. A kocsiszín nem volt olyan különleges, mint a gyár, ahol a kocsikat gyártották, de nekik tökéletesen megfelelt. Külső falait olyan halványkékre festették, mint a kastélyt. A két széles bejárati ajtónak köszönhetően több autón is dolgozhattak egyszerre, különösen, amióta John Fordja a kocsiszínben parkolt. A hátsó falhoz állított munkapad fölött új és elnyüstölt szerszámok lógtak. A pad a kis iroda felé nyúlt, ahol Helen gyakran beszélt bátyjával az üzlet jövőjéről.

Mielőtt John elvette volna az ábrát, Helen szeme megakadt valamin, és hirtelen feltárult előtte a motor titka. Összeszedte a szükséges szerszámokat, a szerelők a háttérbe húzódtak. Éberen és lélegzet-visszafojtva a motor fölé hajolt. Erre született.

A férfiak egy darabig figyelték, aztán visszatértek saját munkájukhoz. John árnyéka borult rá. Johnt, a család elsőszülöttjét és egyetlen fiúgyermekét arra készítették fel egész életében, hogy átvegye a családi vállalkozást. Könnyed mosolyával és finom modorával minden hölgyet levett a lábáról.

Aztán ott volt Olivia, aki mindig tudta, mit kell mondania, és sosem lett tintás a ruhaujja vagy olajos az álla. Jól megy majd férjhez, büszkévé teszi a szüleiket, és továbbra is vásárolgat majd, és végigszórakozza az életét, ahogyan az elmúlt évben is tette.

Helen lehunyta a szemét, és hosszan szívta be a levegőt. Hiányzott a nővére régi énje. Helen többre szerette volna használni a fejét, mint vacsorák szervezése és porcelánok válogatása.

John megrángatta Helen fülét.

– Merre jársz?

Helen megrázta a fejét.

– Meg kellene mondanod apának, hogy alakítsa az üzletet automobilgyárrá. Nem az a cégünk jövője, hogy Ford meg General Motors autókat javítgassunk. Studebaker és Patterson már…

– Helen – sóhajtott John. – Már megbeszéltük. Még azt sem engedi, hogy autójavítást hirdessük. Sosem egyezne bele egy gyárba.

Helen a bátyjára pillantott.

– De igen, ha megfelelően vezetnéd elő. Lehet, hogy megvannak a maga elképzelései, de papa szereti a tényeket. Kockázatos, ezzel egyetértek, de meg kell lépnünk.

– Nem tudnék úgy érvelni, ahogyan te – felelte John a bolygóművel zsonglőrködve. – Te egyeztetted a számokat, találtad ki a terveket, dolgoztad ki a büdzsét.

– Te pedig megjósoltad a piaci tendenciát, lefoglaltál egy helyet a belvárosban, hogy egy nagy gyárat nyithassunk, és – azzal Helen John mellkasára bökött – méltányolod a képességeimet.

– Igazad van, egy csapat vagyunk. – John összeráncolt homlokkal masszírozta bal lapockáját. – Nem érezném jól magam, ha a te munkádat sajátomként mutatnám be papának.

Helen felmordult. John határozatlanságát látva forróság öntötte el az arcát, és szúróssá vált a tekintete.

– Nagyon jól tudod, hogy apa kinevetne.

Miután megigazított ezt-azt a T-modell futóművén, elvette a bolygóművet a bátyjától, és a helyére rajta. Összeszorult a gyomra arra gondolva, hogy bevallja apjának legféltettebb vágyát: szeretne hivatalosan is a Davenport Kocsigyártó Vállalatnak dolgozni. John megtartja a titkát, amíg készen nem áll a lépésre, és kellő tapasztalatot nem gyűjt ahhoz, hogy bebizonyítsa apjuknak, ő is ugyanannyit tesz hozzá a család nevéhez, mint a testvérei.

– Szerintem nem adsz neki esélyt – mondta a bátyja. – Talán meglepne a válasza.

Helen az ajkát harapdálta. És ha Johnnak igaza van? Elképzelte, ahogy jegyzeteivel és kalkulációival belép apja dolgozószobájába. Annyiszor lejátszotta fejben a beszédét, hogy álmában is fel tudta idézni. A legszebb, legvadabb álmaiban apja le volt nyűgözve, és büszke volt rá.

John szája megrándult.

– Mindkettőtök arcán ugyanaz a kifejezés jelenik meg, amikor eszetekbe jut valami. Jobban hasonlítotok, mint gondolnátok.

Helen mellkasát remény töltötte meg. Ám mielőtt felrepült volna, akár egy léghajó, kivágódott a műhely oldalsó ajtaja.

Amy-Rose állt ott lisztes ingujjban, néhány kósza tincs a nyakára tapadt. Kifejező mogyoróbarna szeme volt, barna arcbőrét szeplők tarkították. Szemét ezúttal Helenre szegezte.

– Hát itt vagy! Esküszöm… – Amy-Rose megbotlott a küszöbön. – Anyád kéretett – mondta levegő után kapkodva. – Azt mondtam neki, hogy a fürdőben vagy.

Helen nem hitte, hogy barátnője arca jobban kipirulhat, amíg Amy-Rose meg nem pillantotta a földön mellette kuporgó Johnt.

John állt fel elsőként.

– Köszönjük, Amy-Rose. – Húga felé nyújtotta a karját, és felsegítette. – Be a házba, mielőtt papa és mama meglátnak így.

Helen olykor azt kívánta, bárcsak meglátnák, és akkor nem kellene rejtegetnie ezt az oldalát előttük.

De inkább megtörölte tenyerét a combjában, és gyorsan átölelte bátyját. Nem tudta eldönteni, melyikük bűzlik jobban. Aztán a kastély ablakait fürkészve rohant Amy-Rose után vissza a házba.

3. fejezet Amy-Rose

Amy-Rose felvette Helen csuromvizes törölközőjét a hálószoba padlójáról, és kiterítette a szobával szomszédos fürdőben. Miután a műhelyben rátalált Helenre, gyorsan a fürdőszobába kísérte a legifjabb Davenportot, és felöltöztette a vacsorához. Helen már a családjával evett odalenn, ő pedig rendet rakott a szobában. Ha ezzel végez, a konyhában lesz majd szükség rá.

A következő ajtó Olivia hálójába nyílt. A lányok szobái mintha egymás tükörképei lettek volna, nagy baldachinos ágyak, vastag perzsaszőnyegek, gazdagon vibráló tapéta díszítette őket, de egyedül ezekben mutattak hasonlóságot. Olivia rendben tartotta a szobáját, minden tárgynak megvolt a maga helye, sosem hagyott eldobált ruhákat a padlón, könyvei pedig katonásan sorakoztak a polcon, és néhány családi fotó állt a kandalló párkányán.

Amy-Rose órákat töltött itt gyerekként hosszadalmas teapartikon a Davenport lányokkal és babáikkal. Éjszakába nyúlón súgták meg egymásnak reményeiket és álmaikat, amikor az anyukáik már mélyen aludtak.

Amikor még az anyukája élt.

Visszagondolt arra a napra, amikor édesanyjával, Clara Shepherddel megérkezett Freeport hosszú, kavicsos útján a legnagyobb házba, amit valaha látott. Minden nagy volt, csillogó és gyönyörű, de legfőképp a család, amelynek otthonául szolgált ez a birtok. Davenporték voltak az egyedüliek Chicagóban, akik befogadtak egy szobalányt a gyermekével. Senki sem akart még egy éhes szájat etetni. Ezen az új, furcsa, otthonától távoli helyen Amy-Rose barátokra talált.

Három éve, hogy az édesanyja nem él. Olykor úgy tett, mintha az anyja csak egy másik szobában lenne, csillárt porolna, ágyat vetne vagy francia altatókat énekelne. Amy-Rose ilyenkor felszaladt a közös szobájukba, anyja halálának emléke fájdalmasan hasított belé, és térdre kényszerítette. Amikor a fájdalom alábbhagyott, boldog emlékek ragadták magukkal. A legjobb történetek azok voltak, amelyeket anyja mesélt neki Saint Luciáról, az otthonukat meglátogató színes madarakról, az udvaron termő fényes mangókról, és a sós tengeri levegővel keveredő murvafürt illatáról. Hiányzott neki a kilátás a hegyekre: az ég felé nyúló Gros Pitonra és a Petit Pitonra. Mindössze ötéves volt, amikor elhagyták a szigetet, ezért nem sokra emlékezett, de anyja emlékeit sajátjának érezte.

Ritkán beszéltek arról a viharról, amely elragadta a családjuk többi tagját és az otthonukat. Ez volt az új otthonuk.

A kárpitozott terem a kis szalonba vezetett, itt töltötték a lányok idejük nagy részét. Nem volt senki a szalonban, a sarokban hatalmas selyempárnán heverésző kis terriert leszámítva, a szobában pedig egyszerre keveredett Olivia rendszerető és klasszikus stílusa Helen legújabb érdeklődési körével: Rómáról szóló könyvek és gépkocsimotorokról szóló kézikönyvek mindenfelé. Még Ruby is nyomott hagyott maga után, a Marshall Field’sből származó parfüm mintái hevertek szétszórva a teához használt kis gurulós tálcán.

Amy-Rose sóhajtva ment le a Davenporték lenyűgöző konyhájába vezető lépcsőn.

– Jó, hogy itt vagy – dörgött egy hang a kamrából. – Fogd ezt, meg ezt. – Azzal Jessie, a főszakács egy doboz tojást hajított Amy-Rose kezébe anélkül, hogy megbizonyosodott volna róla, a lány kész-e elkapni azt.

Jessie olyan erővel lökött egy zsák lisztet a vágódeszkára, hogy Mrs. Davenport kedvenc teáskészlete csörömpölni kezdett a tálcán. A szakácsnő öklét széles csípőjére tette, és lassan Amy-Rose felé fordult.

– Nem tart ilyen soká feladni egy fűzőt.

Ismét megfordult, széles kezével a mosogatóba tette az edényeket. Látszik, hogy Jessie még sosem próbálta felöltöztetni Helen Davenportot.

– Megigazítottam a haját – mondta Amy-Rose. – Nem tartja olyan sokáig a göndörségét, mint Oliviáé.

Henrietta és Ethel jelentek meg a másik átjáróban, és azonnal elkezdték rendbe szedni a konyhát. Jessie rájuk sem hederített, még akkor sem, amikor Ethel a vállára tette a kezét, inkább Amy-Rose-t bámulta, mintha tudta volna, hogy a fiatal szobalány gondolatai nem a feladata körül forognak.

– Szerintem segítesz annak a lánynak megúszni valami turpisságot, amihez neked semmi közöd sincsen. – Jessie hosszan és mélyet sóhajtott, barátságtalan hangja ellágyult. – Tudom, hogy úgy törődsz velük, mintha a testvéreid lennének, de figyelj rám, ők nem a testvéreid. Ne álmodozz tovább arról, régen milyenek voltak a dolgok, inkább azon gondolkozz, most milyenek. A lányok nemsoká férjhez mennek. – Jessie a mosogatóban ázó edényhalomra és a finom ezüstöt fényező szobalányokra mutatott. – Akkor nem lesz szüksége Davenportéknak rád.

Amy-Rose a mosogatóhoz furakodott, hogy megmossa a kezét, és lekapott egy kötényt a kampóról. Igyekezett figyelmen kívül hagyni Jessie igazul csengő szavait. Ehelyett gondolatban Mr. Spencer üzlethelyiségéhez kalandozott, és elképzelte a napot, amikor átfordítja a „nyitva” táblát, az üzlet bejárata fölött az ő neve díszeleg majd, a vásárlók pedig az ő áruit és fodrászait várják. Akkor majd nem a krumplihéjtól vagy a mártástól védené a nyakában lógó kötény a ruháját, hanem a hajvajtól és a sampontól.

– Ki mondta, hogy itt leszek még, amikor ez bekövetkezik? – vágta rá sértetten. – Néhány héten belül meglesz a kellő megtakarításom a Binga Bankban, hogy bérbe vegyem Mr. Spencer üzlethelyiségét.

Amy-Rose az idős asszonyra nézett, aki éveken át basáskodó keresztanyaként őrködött felette. Amint elmondta terveit Jessie-nek, sokkal valóságosabbá váltak, többnek látszottak puszta álmodozásnál, amelyet barátjával, Tommyval osztott meg. Tommy volt az egyetlen, aki tudta, hogy el akar menni innen, és saját üzletet akar nyitni. Elkísérte, amikor kölcsönért folyamodott, miután elég pénzt összeszedett a kezdőrészlethez. Tommy majdnem olyan erősen hitt benne, mint ahogy ő saját magában.

– Körülbelül két hónapja – folytatta Amy-Rose, amikor Jessie nem válaszolt – megkérdeztem Mr. Spencert, nem adná-e el az egyik hajbalzsamomat a borbélyüzletében. – Amy-Rose-t melegség járta át. – Vitték, mint a cukrot. Azt mondta, gyakorlatilag maguk sétáltak le a polcról. Azóta meglátogatta a lányát Georgiában. Nagypapa lett és…

Jessie lesöpörte a felesleges lisztet a kezében lévő csésze tetejéről.

– Lányom, térj a lényegre. – Azzal Amy-Rose felé fordult, és homályos tekintettel, csípőre tett kézzel nézett rá. – Folytasd csak – köszörülte meg a torkát.

Amy-Rose elpirult.

– Mr. Spencer belement, hogy bérbe adja a borbélyüzletét, így ő délre költözhet. – Olyan sebesen törtek elő belőle a szavak, hogy kifogyott a szuszból. Látta, amint a többi nő is abbahagyja a munkát. Szíve hevesen dobogott, ahogy a többiek tágra nyílt szemmel, lassan felé fordultak. Davenporték szakácsnője, a háztartás önjelölt vezetője az arcához kapott, majd megkerülte a hentesasztalt, hogy átölelje Amy-Rose-t.

– Ó, anyukád olyan büszke lenne! – sírta el magát Henrietta az ezüstöket rejtő szekrénynél.

– Hettynek igaza van. Édesanyád büszke lenne – paskolta meg Jessie Amy-Rose arcát. – Addig is válasszuk el a sárgáját a fehérjétől.

Utasítása nélkülözte a szokásos szigort. Amy-Rose engedelmesen felkapott egy kést.

Hetty Amy-Rose-hoz lépett, és suttogva azt kérdezte:

– És John úrfival mi van?

– Egy napon megörökli az apja cégét. – Amy-Rose elhessegette a műhelyben kopott nadrágban és könyékig feltűrt ingujjban álló John képét. Azt, ahogy alkarja izmai dolgoztak a bőre alatt. – Nekem pedig meglesz a saját üzletem.

Jessie feddésre készen megfordult, amikor az ablakon túl megakadt valamin a szeme.

– Mit akarhat most az a fiú?

Amy-Rose követte a szakácsnő tekintetét, és megpillantotta a kertben integető Tommyt, Harold fiát. Meleg tónusú, barna bőre volt, és olyan nagy, kíváncsi mélybarna szeme, amely bárkit megnyugtatott. Miután édesanyja meghalt, Amy-Rose azzal töltötte az idejét, hogy Tommyt figyelte, amint a lovakat abrakolta vagy kefélte, és almával meg egyéb finomságokkal etette őket. A földeken tett hosszú lovaglások során szoros barátság szövődött kettejük között. Amikor Amy-Rose megosztotta vele az álmát arról, hogy egy napon olyan fodrászszalont nyit, ahol majd a fekete nők haját ápolják, akkor Tommy úgy gratulált neki, mintha már övé is lenne a bolt. A fiú reménye a saját hitét is a felszínen tartotta.

– Várhat – morgott Jessie, de Amy-Rose már el is indult a fiú felé.

Tommy a kerítés mentén járkált, kezében a kalapját csavargatta. Szokatlan lelkesedés tükröződött a szemében, és olyan energia lengte körül, ami izgalommal és félelemmel töltötte el Amy Rose-t. Hozzá hasonlóan Tommy is a Davenport testvérek mellett nőtt fel, de mindig tiszteletben tartotta azt a határt, amely elválasztotta az alkalmazottakat a családtól.

Sosem barátkozott a vele egyidős Johnnal, pedig Davenporték egyetlen fia ugyanannyi időt töltött a műhelyben és az istállókban, mint maga a főkocsis egyetlen gyermeke. Úgy tűnt, egyedül Tommyra nem hatott John elbűvölő bája.

– Elmegyek – mondta Tommy köszönésképpen.

Amy-Rose megcsúszott, és megállt. Tommy folytatta.

– Beszéltem a Santa Fe-i vasútvonal vezetőjével, és belement, hogy kedvezménnyel mehessek nyugatra.

– Nyugatra? – kérdezte Amy-Rose. Elméje küzdött, hogy befogadja Tommy szavait. Nem kellett volna meglepődnie. Tommy azóta próbált meglépni Freeportból, amióta elég idős ahhoz, hogy – az apja szavaival élve – „megkeresse a maga kenyerét”. Tommy megfogadta, hogy elhagyja ezt a helyet, és saját vagyonra tesz szert.

– Beszéltem a Nemzeti Néger Üzleti Liga chicagói részlegének egyik tagjával. Azt mondta, hogy országszerte százszorszépként nőnek az új városok, tele új lehetőségekkel.

– Mégis hol lehetne több lehetőséged, mint itt?

– Máshol kell újrakezdenem, ahol nem tartozom Davenporték fiai közé. Nem cserélem a kantárt cipőtisztító készletre, amikor az emberek végül automobilokra váltanak. – Tommy addig csavargatta a kalapját, hogy alig lehetett felismerni. – Amy-Rose, állást ajánlottak a biztosítótársaságnál.

Amy-Rose össze volt zavarodva.

– Biztosítást akarsz eladni?

A fiú felnevetett.

– Ennél többről van szó. A társaság hitelt és ingatlanokat biztosít a fekete vállalkozóknak. Így épült a South Side. – Közelebb lépett Amy-Rose-hoz, és megfogta a lány kezét. – Hat hét múlva a California Expressen akarok ülni. – Megszorította a vállát. – Azt akartam, hogy te légy a második, akinek elmondom. Természetesen az apám után. – Elengedte a lányt, és a fejét rázta, mintha saját magát is meglepte volna a hír. – És meg akartam köszönni neked.

– Megköszönni nekem?

– Te ösztönöztél. Hallgattam a szalonról szőtt terveidet, láttam, ahogy a város összes üzlettulajdonosát úgy felpaprikázod, hogy kikergettek az utcára. – Mindketten elmosolyodtak, ahogy eszükbe jutott az élelmiszerbolt tulaja, Clyde. – Amikor bevitted a megtakarításaidat a bankba, olyan erő voltál, amellyel számolni kell. – Tommy felnevetett. – Igazából nem hiszem, hogy szükséged volt rám. – Őszinte melegséggel nézett rá, amitől csordultig telt a lány szíve. – Jó úton jársz, hogy valóra válts mindent, amire vágysz. Én pedig ezt akarom. Neked és magamnak egyaránt.

Amy-Rose átkarolta a fiú nyakát. Széna és lovak illata, verejték és elszántság szaga keveredett rajta. Tommy megmentette a megtépázott lelkét, amikor egy barátra volt szüksége. Jó ember volt, szorgalmas és büszke. Hogyne akarná a legjobbat neki?

– Ne aggódj – mondta a fiú. – Visszajövök meglátogatni az apámat. És a szalonod megnyitójára.

Amy-Rose torkában gombóccal felnevetett, és elhúzódott a fiútól. Próbálta elképzelni Freeportot, Chicagót nélküle. Az őt körülvevő világ kevésbé tűnt fényesnek. Mintha Tommy tudta volna, mire gondol, ujjával végigsimította a lány arcát, és letörölt egy könnycseppet róla.

– Mindenkinek el kell hagynia az otthonát egyszer – mondta.

Tartalom

1. fejezet – Olivia

2. fejezet – Helen

3. fejezet – Amy-Rose

4. fejezet – Ruby

5. fejezet – Olivia

6. fejezet – Helen

7. fejezet – Amy-Rose

8. fejezet – Ruby

9. fejezet – Olivia

10. fejezet – Helen

11. fejezet – Amy-Rose

12. fejezet – Olivia

13. fejezet – Helen

14. fejezet – Ruby

15. fejezet – Amy-Rose

16. fejezet – Olivia

17. fejezet – Helen

18. fejezet – Ruby

19. fejezet – Amy-Rose

20. fejezet – Olivia

21. fejezet – Helen

22. fejezet – Ruby

23. fejezet – Olivia

24. fejezet – Helen

25. fejezet – Amy-Rose

26. fejezet – Ruby

27. fejezet – Olivia

28. fejezet – Helen

29. fejezet – Amy-Rose

30. fejezet – Ruby

31. fejezet – Olivia

32. fejezet – Amy-Rose

33. fejezet – Helen

34. fejezet – Ruby

35. fejezet – Olivia

36. fejezet – Helen

37. fejezet – Ruby

38. fejezet – Amy-Rose

39. fejezet – Olivia

40. fejezet – Helen

41. fejezet – Ruby

42. fejezet – Amy-Rose

43. fejezet – Olivia

44. fejezet – Helen

45. fejezet – Amy-Rose

46. fejezet – Ruby

47. fejezet – Olivia

A szerző jegyzete

A szerzőről

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Redressed – Apache License 2.0