Original title: WITHOUT REMORSE

Published by the Penguin Group,

Penguin Group (USA) Inc.

All rights reserved.

Copyright © 1993 by Jack Ryan Limited Partnership

Fordította

Holbok Zoltán és Vajda Tünde

Bűntudat nélkül © Partvonal Könyvkiadó, 2014, 2017

Magyar fordítás © Holbok Zoltán és Vajda Tünde, 2014

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Utánnyomás, 2. kiadás

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2017, 2026

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Tabák Miklós

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Tördelés: Zsankó Adolfina Sarolta

ISBN 978-963-609-227-6

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

ELŐSZÓ

Végzetes találkozások

NOVEMBER

Akár a világ legerősebb hurrikánja, akár a történelem legnagyobb tornádója volt a Camille, annyi biztos,  hogy alaposan leamortizálta az olajfúró tornyot, gondolta magában Kelly, amikor az utolsó merülés előtt magára kapta a búvárpalackot. Az építmény romokban állt, mind a négy acélláb megrogyott és megcsavarodott– az egész úgy festett, mint valami óriás gyermek tönkrement játéka. Mindent, amit biztonsággal el lehetett távolítani róla, daruval emeltek át az uszályra, amely egyúttal búvárbázisként is szolgált. A toronyból egy lecsupaszított, csontvázszerű platform maradt. Remek menedéke lesz az öbölben élő halaknak, gondolta Kelly, miközben leereszkedett a motorcsónakba. Két másik búvár is vele tartott, de ő irányította az akciót. Útközben még egyszer végig vették a teendőket. Körülöttük egy mentőcsónak cirkált, hogy távol tartsa a helyi halászokat. Ostobaság volt a részükről idejönni – az elkövetkező néhány órában aligha lesz jó fogás –, de az ilyesmi mindig vonzotta a kíváncsiskodókat. Márpedig bőven lesz látnivaló, vigyorodott el Kelly, majd hátrabukfenccel vízbe ereszkedett a csónakból.

Bár odalent hátborzongató volt, mint mindig, a körülmények kedvezőek voltak. A fény reszketve vibrált a fodros felszín alatt, és izgága fényfüggönyöket hozott létre, melyek a platform lábaira vetülve jó látási viszonyokat teremtettek. A C4 robbanótöltetek – az egyenként tizenötször tizenöt centiméteres, hét és feles vastagságú tömbök – már a helyükön voltak. Szorosan az acéllábakhoz lettek erősítve, úgy, hogy valamennyi befelé robbanjon. Kelly nem kapkodott, mindegyiket gondosan ellenőrizte. Az első szinttel kezdte, három méterre a fenéktől. Összeszedetten dolgozott, nem akart túl sokáig odalent időzni. Ahogy a többiek sem. Mögötte haladó társa helyezte el a robbanózsinórt, szorosan körültekerve a tölteteket. Társai helyiek voltak, a víz alatti rombolócsapatok tapasztalt búvárjai, Kellyhez hasonlóan kiválóan képzett szakemberek. Kölcsönösen leellenőrizték egymás munkáját, hiszen az elővigyázatosság és az alaposság volt a búváregységek legfőbb mottója. Húsz perc alatt végeztek az alsó szinttel, majd lassan elindultak a felső szintre, három méterre a felszín alá, ahol gondosan, körültekintően megismételték az előző folyamatot. Ha az ember robbanóanyagokkal dolgozik, nem kapkodhat és nem vállalhat semmilyen kockázatot.

Robin Zacharias ezredes az előtte álló feladatra koncentrált. Közvetlenül a hegygerinc mögött egy SA−2-es légvédelmi rakétaállás terült el, ahonnan három rakétát már kilőttek a felügyeletére bízott vadászbombázókra. Az F−105G Thunderchief másodpilótája a légvédelmi rendszerek elleni harcban jártas Jack Tait alezredes volt. Részben az ő nevükhöz fűződik a most is alkalmazott harceljárás. A Wild Weasel pilótája nagy sebességgel haladt, majd megmutatta magát. Megpróbált kiprovokálni egy kilövést, majd hirtelen lebukott, és rárepült a rakétaállásra. Életveszélyes játék volt, nem holmi macska-egér harc. Itt két ragadozó feszült egymásnak: egyikük apró volt, fürge és sebezhető, a másikuk robusztus, rögzített helyzetű és masszív. A rakéta kezelője párszor már megfricskázta a repülőezred tagjait. A parancsnok pazarul kezelte a lokátort, pontosan tudta, mikor kell bekapcsolni és mikor kikapcsolni. Akárki volt is a kis bajkeverő, egy héttel korábban két, Robin kötelékéhez tartozó vadmenyétet is leszedett, így amikor megkapták a FRAGO parancsot az ismételt csapásmérésre, az ezredes magára osztotta a feladatot. Az ellenséges légvédelmi rendszerek bemérése, kijátszása és megsemmisítése a specialitása volt. Egy grandiózus, villámgyors reagálást igénylő, háromdimenziós játékra vállalkozott, melyben a győztes díja az életben maradás volt.

Alacsonyan repült, mindvégig százötven méter alatt maradt. Rutinosan kezelte a botkormányt. Szeme a karsztkúpokra szegeződött, és közben figyelte a mögötte ülő navigátor jelzéseit.

– Kilenc óránál, Robin! – figyelmeztette Jack. – Pásztáz, de még nem mért be minket. Eddig jók vagyunk.

Ezúttal hagyjuk a Shrike-ot. Legutóbb megpróbálták, de valahogy kicselezték őket. És ez a hiba egy őrnagyába, egy századosába és egy vadászbombázóba került… Al Wallace, régi jó cimborája Salt Lake City-ből… a rohadt életbe! Gyorsan elterelte a gondolatot, még szemrehányást sem ért rá tenni magának a szégyenteljes baklövésért.

– Na, ezt kóstoljátok meg! – mondta Zacharias, és hátrahúzta a botkormányt. A Thud sebesen emelkedve a lokátor hatókörébe ért, és kivárt. A komplexum parancsnokát valószínűleg az oroszok képezték ki. Nem tudhatták, a pasas hány gépet lőtt már le – csak azt, hogy bőven többet a kelleténél –, de azt biztosra vették, hogy büszke rá, márpedig a büszkeség halálos veszély ebben a szakmában.

– Kettőt kilőttek, Robin… ismétlem, kettőt kilőttek! – jelezte Tait.

– Csak kettőt? – kérdezett vissza a pilóta.

– Lehet, hogy ki kell fizetnie őket! – jegyezte meg Tait. – Látom őket kilenc óránál. Robin, ideje bemutatnod valami furmányos manővert!

– Ilyesmire gondolsz? – Zacharias bedőlt balra, hogy jobban rálásson a rakétákra, majd egy felezett manőverrel hanyatt pördült és függőleges zuhanásba kezdett, hogy végül ellentétes irányban jöjjön ki belőle. Jól kivitelezett manőver volt, ügyesen bukott le a hegygerinc mögé. Igaz, a végén vészesen alacsonyról húzta fel a gépet, de a lényeg, hogy az SA−2 Guideline rakéták elvesztették a jelet, és mintegy ezerkétszáz méterrel elzúgtak a fejük felett.

– Itt az idő! – mondta Tait.

– Azt hiszem, igazad van! – Zacharias élesen balra fordult, és élesítette a kazettás bombákat. Az F−105 átsiklott a gerinc fölött, majd ismét lesüllyedt, szemmel tartva a következő hegygerincet, amely kilenc kilométerre és ötven másodpercre volt tőlük.

– A radarja még mindig be van kapcsolva – jelezte Tait. – Tudja, hogy jövünk.

– Viszont már csak egy rakétája van. Hacsak az újratöltő személyzet nem csipkedte magát jobban. Minden eshetőségre nem lehet felkészülni!

– Légvédelmi ütegek tíz óránál! – Ahhoz túl messze voltak, hogy valós veszélyt jelentsenek, de legalább tudták, merre ne forduljanak. – Ott van a fennsík!

Talán látják őket, talán nem. Reményeik szerint a gépük csak egy mozgó radarjel volt a zavaros képernyőn, amiről a radarkezelő megpróbált kihámozni valamit. Alacsony magasságban a Thud minden más gépnél gyorsabban volt képes repülni, a terepszínű álcázófestés pedig különösen jó szolgálatot tett. Zavarással próbálkoztak, ami része volt annak a tervnek, amiben a másik vadmenyétre is fontos szerep hárult. A bevett amerikai harcászati eljárás szerint közepes magasságból közeledtek, majd meredeken célra repültek. Csakhogy ezzel már kétszer is hiába próbálkoztak, így az ezredes úgy döntött, módosít a technikán, és inkább alacsony magasságból szór ki Rockeye kazettás bombákat, hogy aztán a másik vadmenyét bevégezze a küldetést. Az ő feladatuk a parancsnoki állás megsemmisítése volt. Mivel a légvédelmi tűzfegyverektől is tartaniuk kellett, Zacharias balra-jobbra és fel-le gyors kitérő manővereket tett, hogy a földről lehetőleg ne tudják célba venni.

– Megvan a csillagalakzat! – mondta Robin. Az SA−2 Guideline orosz nyelven írt kézikönyve hat rakétaállás telepítését írja elő egy középen elhelyezkedő rávezető állomás körül. Ha az ember az alakzat pontjait összeköti, kirajzolódik a minta. A körkörösen telepített SA−2 tüzelőállás könnyen felismerhető volt jellegzetes hatágú Dávid-csillagjáról, ami az ezredes szemében szentségtöréssel ért fel. De most nem sokat töprengett ezen, inkább arra koncentrált, hogy minél pontosabban becélozza a parancsnoki járművet.

– Rockeye kiválasztva – mondta hangosan, a maga számára is megerősítve a műveletet. Az elmúlt tíz másodpercben stabilan tartotta a gépet. – Jó lesz… bombákat kioldani… most!

A négy, aerodinamikusnak éppen nem nevezhető fürtösbomba leoldott a Thunderchief fegyverfelfüggesztési pontjáról, majd a levegőben kinyílva apró robbanótestek ezreit szórták szét a célterület fölött. Mire a résztöltetek földet értek, a gép már jócskán eltávolodott a céltól. Az ezredes nem látott lövészárkokba rohanó embereket, de alacsonyan maradt, és éles balfordulót vett, hogy meggyőződjön róla, valóban kiiktatta-e a rakétaállást. Négy kilométerre, a csillagalakzat közepén hatalmas füstfelhőt látott felemelkedni.

Ezt Alért! – villant át az agyán. Csak semmi örömködés, fegyelmezte magát, majd szintbe hozta a gépet, és kiszemelt magának egy pontot, ahol elhagyhatja a harcizónát. Most, hogy a légvédelmi rakétaüteget kiiktatták, a csapásmérő egységen volt a sor. Jól van! Miután a veszélyzónát maga mögött hagyta, megcélzott a hegyormon egy hasadékot, és csaknem hangsebességre gyorsulva nyílegyenesen feléje tartott. Karácsonyra otthon leszünk.

A hasadék felől záporozó vörös nyomjelző lövedékek alaposan meglepték. Erre nem számított. Egyenesen feléjük tartottak. Felkapta a gépet, pontosan úgy, ahogy a lövész várta. A gép keresztülhasított a gépágyútűz közepén, és vadul megrázkódott. Minden jó egy szemvillanás alatt rosszra fordult.

– Robin! – zihált egy hang a rádión, de a vijjogó vészjelzés túlharsogta. Zacharias tudta, hogy a gép sorsa megpecsételődött. Mire bármit tehetett volna, már késő volt. A hajtómű kigyulladt és megadta magát, majd a vezérlőrendszer is felmondta a szolgálatot, és a Thud zuhanóspirálba került. Reakciója automatikus volt, katapultálniuk kellett. Abban a pillanatban, ahogy megrántotta a kart, a háta mögötti zihálás arra késztette, hogy megforduljon, bár tudta, mozdulata teljesen hiábavaló. Az utolsó képe Taitről az ülés alatt páracsíkként függő vérfelhő volt, de addigra olyan fájdalom hasított a hátába, amilyet még sohasem érzett.

– Oké, rendben! – mondta Kelly, és fellőtt egy jelzőfényt, mire egy másik csónakból apró robbanótölteteket hajigáltak a vízbe, hogy elriasszák a halakat a környékről. Figyelte a műveletet, várt öt percet, majd a biztonsági főnökre nézett.

– Tiszta a terület!

– Robbantás! – mondta Kelly. Háromszor is elismételte a varázsigét, majd elfordította a detonátor kapcsolóját. Az eredmény több volt mint kielégítő. Ahogy a torony lábai fent és lent behasadtak, a lábak körül vadul habzott a víz. Az építmény meglepően lassan roskadt össze. Amikor a platform leért, óriásit placcsant, és egy valószerűtlen pillanatig úgy tűnt, mintha az acél képes volna lebegni a víz felszínén. De természetesen nem volt képes. A merevítő rudak lassan a víz alá süllyedtek, hogy nem sokkal később a tengerfenéken megpihenjenek. Ezzel ez a munka is le lett tudva.

Kelly kihúzta a generátorból a vezetékeket, és félredobta őket.

– Két héttel a határidő előtt! Nagyon fájhatott a foga a prémiumra! – jegyezte meg a vezérigazgató. Egykori haditengerészeti vadászpilótaként nagyra értékelte a gyorsan és jól végzett munkát. Végül is az olaj nem megy sehova. – Dutchnak igaza volt magával kapcsolatban.

– Az admirális remek ember. Sokat tett értem és Trishért.

– Két évig együtt repültem vele. Tökös vadászpilóta volt. Örömmel látom, hogy nem a levegőbe beszélt. – A vezérigazgató szeretett olyanokkal dolgozni, akik hasonló tapasztalattal rendelkeztek, mint ő. Ám időközben az öldöklés borzalmáról valahogy megfeledkezett. – Hát ez itt? Már akartam kérdezni – mutatott a Kelly karján levő tetoválásra, ami egy úszólábán álló, pimaszul vigyorgó, vörös fókát ábrázolt.

– Az alakulat kabalája volt – felelte Kelly. Úgy tett, mintha nem volna olyan érdekes.

– Miféle alakulaté?

– Azt nem mondhatom meg – vigyorgott Kelly, hogy ne tűnjön sértőnek a visszautasítás.

– Lefogadom, hogy köze van Sonny kimentéséhez, de rendben! – Egy egykori tengerésztisztnek tiszteletben kell tartania a szabályokat. – Nos, Mr. Kelly, a honoráriuma a munkanap végére a számláján lesz. Szólok a nejének, hogy jöhet magáért!

Ahogy belépett a baba-mama boltba, Tish Kelly arca felragyogott. Még három hónapos terhes sem volt, szinte bármit felvehetett. Egyelőre. Még túl korai volt, hogy bármi konkrétat vegyen, de éppen ráért, és kíváncsi volt, milyen a kínálat. Megköszönte az eladónak a segítséget, és úgy döntött, este visszajön Johnnal, és majd együtt választanak valami kedvükre valót. De most már indulnia kell érte. A Plymouth kombi, amivel Marylandből jöttek, odakint állt. Már egész ügyesen rótta vele a tengerparti város utcáit. Jó volt kicsit kiszakadni a hideg, esős őszből, és ellátogatni a Mexikói-öböl partvidékére, ahol a nyártól néhány napnál tovább soha nem kellett elköszönniük. Kikanyarodott a főútra, és dél felé vette az irányt az olajtársaság műszaki bázisára. Még a jelzőlámpák is kedveztek neki. Az egyik pont úgy váltott előtte zöldre, hogy még csak rá sem kellett tennie a lábát a fékpedálra.

A kamionsofőr mérgesen látta, hogy a lámpa sárgára váltott. Késésben volt, kicsit talán gyorsan is hajtott, de már elérhető közelségben érezte az Oklahomából a céljáig vezető mintegy kilenszázhatvan kilométeres út végét. Lemondó sóhajtással lépett a kuplung- és a fékpedálra, ám amikor azt érezte, hogy a két pedál akadálytalanul nyomódik be a padlóig, a lélegzete is elhűlt. Előtte az út tiszta volt, így ment tovább egyenesen, de hogy valamelyest faragjon a sebességből, leváltott, és közben őrült módjára nyomta a tülköt. Édes istenem, ne tedd ezt velem…

A nő észre sem vette. A fejét se fordította oldalra. A kombi simán áthúzott a kereszteződésen, a sofőr pedig dermedten nézte a fiatal nő profilját, amely eltűnt a dízel nyergesvontató motorházteteje alatt. Érezte az irtózatos erejű zökkenést és rángást, ahogy a kamion maga alá gyűrte a gépkocsit.

A legrosszabb az volt, hogy semmit sem érzett. Helen a barátnője volt. És most haldokolt, Pam pedig tudta, hogy éreznie kellene valamit, de hiába. Bár a szája be volt tömve, ez nem gátolta meg abban, hogy Billy és Rick ténykedése nyomán ne adjon ki különböző hangokat. A levegő valahogy utat talált kifelé, és bár a száját nem tudta mozgatni, a torkából feltörő hangok jelezték, hogy hamarosan távozni fog az életből. Az utazás árát azonban meg kellett fizetnie. Végig kell néznie, ahogy Rick, Billy, Burt és Henry behajtják a vámot. Próbálta mondogatni magában, hogy valójában nem ott van, de az iszonyú fuldoklás akaratlanul is visszatérítette a valóságba. Helen rossz volt. Megpróbált elszökni, és ezt nem hagyhatták annyiban. Pedig nem egyszer, nem kétszer el lett nekik magyarázva. Így most még egyszer elmagyarázzák, mondta Henry, úgy, hogy biztosan az eszükbe véssék. Pam a mai napig érezte a törött bordája helyét; nála hatott a lecke. Miközben Helen kétségbeesetten rábámult, tudta, hogy semmit sem tehet érte. Próbált együttérzést sugározni feléje. Ennél többet nem mert tenni. Helen már nem adott ki több hangot magából. Vége volt. Egyelőre. Pam most már behunyhatta a szemét, és arra gondolt, vajon rá mikor kerül a sor.

A lövészek roppant viccesnek találták a dolgot. Ott volt az amerikai pilóta, kikötözve a homokzsákokkal körülvett ágyúállás mellett, úgy, hogy éppen rálásson a gépágyúra, amivel lelőtték. Bár azt, amit a fogoly tett, már kevésbé találták viccesnek, és ebbéli elégedetlenségüknek öklükkel és bakancsukkal adtak nyomatékot. A másik pilóta is náluk volt; holttestét közvetlenül a férfi elé vetették. Élvezték, ahogy a fogoly fájdalomtól sújtva, kétségbeesetten mered a bajtársára. Időközben a hírszerző tiszt is megérkezett Ha Nôiból, hogy ellenőrizze, a férfi neve szerepel-e a nála levő listán. Másodszor is lehajolt, hogy leolvassa a nevet. Valami rendkívüliről lehet szó, gondolhatták a lövészek, látva a tiszt reakcióját, és azt, hogy utána rögtön felhívott valakit. Miután a fogoly elájult a fájdalomtól, a hírszerző tiszt letörölt némi vért a holttestről, majd bekente vele a még élő pilóta arcát. Ezután fotókat készített róluk. A tüzéreket meghökkentette a dolog. Úgy tűnt, mintha a pasas azt akarná, hogy az életben maradt pilóta épp olyan halottnak fessen, mint mellette levő társa. Felettéb furcsa, gondolták.

Nem ez volt az első halott, akit Kellynek azonosítania kellett, de azt hitte, életének ez a mozzanata már nem fog visszaköszönni soha. Voltak ugyan, akik mellette álltak, akik támogatták, és bár nem roppant össze, még messze volt attól, hogy kiheverje a csapást. Márpedig ebben a helyzetben nem volt számára vigasz. Amikor kisétált a kórteremből, mindenki őt nézte. Orvosok, ápolók egyaránt. Papot hívtak, hogy megadja az elhunytnak a végső tiszteletet, de szavaira szinte senki sem figyelt oda. Egy rendőr azt magyarázta neki, hogy nem a sofőr hibája volt. A fékek mondtak csődöt. Műszaki hiba volt. Senki nem hibáztatható, tényleg. Ilyesmi előfordul, és hasonlók… már vagy százszor volt hasonló helyzetben, amikor meg kellett próbálnia elmagyarázni az ártatlan érintettnek, hogy élete legfontosabb része miért szűnt meg létezni. Mintha számítana valamit. A rendőr látta, hogy Mr. Kellyt kemény fából faragták, és emiatt talán még sebezhetőbb. A neje és leendő gyermeke, akiket minden bajtól megóvott volna, meghaltak egy balesetben. Amiért senki sem hibáztatható. A kamionsofőr, aki maga is családos ember, kórházban feküdt, benyugtatózva. Amikor megtörtént a baleset, a vontató alá mászott, hátha sikerül a nőt életben kimentenie onnan. Kelly munkatársai végig mellette álltak. Felajánlották, hogy bármiben segítenek, ha kell. Többet nem tehettek érte, azért az emberért, aki a poklot is inkább választotta volna ehelyett; a poklot ugyanis már látta. Csakhogy többféle pokol létezik, és eddig még nem feltétlen látta valamennyit.