VADAS ZSUZSA

NE SÍRJ, KISANYÁM!

Csak mesélj, szeress és nevess!

Copyright © Vadas Zsuzsa, 2024

© Central Kiadói Csoport, 2024

A fotók a szerző magángyűjteményéből származnak.

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet

vagy fotó sem közölhető.

ISBN 978-963-614-522-4 (papír)

ISBN 978-963-614-523-1 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és KönyvterjesztőkEgyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

ELŐSZÓ

„Ne sírj, kisanyám!” – mindig erre gondolok, amikor eszembe jut az egykori Vidám Színpad jövendőmondója. Ugyanis egyszer zokogva rontottam be hozzá, hogy mindennek vége. Megszűnt a Képes7, nincs állásom, sorra jelentenek csődöt az ismerős lapok. Bözsi mélyen a szemembe nézett, valósággal hipnotizált, és csak annyit mondott: „Anyukám, most kezdődik az új életed. A múltad lesz a jövőd. Rá se ránts!” Akkorát nevettem, hogy majd leestem a székről. Nevetett Bözsi is: „Soha ne siránkozz, mert árt a szépségednek, és minden ajtó becsukódik előtted. Senki sem szereti a veszteseket, és te nem vesztesnek születtél. Erre gondolj, ebből meríts erőt magadnak!”

Ennek már több mint negyven éve. A rendszerváltás zűrzavarában sokszor jutott eszembe Bözsi. Nem vettem komolyan a jóslatát, de a tanácsát megfogadtam. Engem nem látott senki bánatosnak, nem panaszkodtam, és nem kilincseltem a szerkesztőségekben sem. Erről már voltak rossz tapasztalataim. Aztán hirtelen beindult a motor: új lapok szerkesztői és a régi kollégák hívtak telefonon, hogy lenne számomra hely, nekem való, és jól fizetnek. Szabadúszó lettem. Óriási kaland volt. Írtam az Elite magazinba, itt megismerhettem az új elit társasági életét. Írtam divatlapokba, tudományos folyóiratokba, fitneszmagazinokba. Egy kollégám felkért, hogy társuljak vele: indítsunk egy éjszakai lapot, a Jó éjt Budapestet. Nem lehetett hosszú életűnek mondani, de izgalmas volt. Pezsgett az éjszakai élet. Írtam mulatók táncosnőiről, a szállodák halljában várakozó éjjeli pillangókról, a főváros első, egyetlen kupijáról, amely Pesterzsébeten működött. Red Palace – Vörös Palota – volt a neve, vörös lámpákkal világították ki. Végül kikötöttem a Nők Lapjánál, és hirtelen megnyílt előttem a nagyvilág. Utazhattam. Mint a szivacs a vizet, úgy szívtam magamba a tájakat, a helyiek szokásait, étkeik ízét. Rájöttem, milyen színes és változatos a mi Glóbuszunk. Népességének sokfélesége, kimeríthetetlenül gazdag irodalma, sajátos művészeti irányzatai, mondhatni, igazi kincsesbánya. Rióban például egy afrobrazil kisöreggel találkoztam: ült a tengerparton, ahol annak idején partra szálltak az Afrikából elhurcolt felmenői. Egész életében arra vágyott, hogy megláthassa soha nem ismert őshazáját. De nem volt annyi pénze, hogy eljusson Afrikába. Az utazás nemcsak az élmények halmozásáról, de emberi sorsok megismeréséről és tiszteletéről is szól.

„Hol is kezdjem?”, kérdeztem magamtól, amikor belekezdtem két éve megjelent kötetem megírásába. Felszálltam egy vonatra, és nem tudtam még hová visz, milyen irányba. Én vezettem ezt a vonatot, vagy a vonat vitt magával valahová, valamerre… Talán a sors ült a képzeletbeli mozdonyfülkébe, és olyan helyekre száguldozott velem, amilyenekről álmodni sem mertem volna. Új kötetem egyfajta kalandos időutazás a múlt század és a jelen világa között. Az élet színes kaleidoszkópja vagy csupán egy papíron megjelenő óriási mozivászon, ahol feltűnik az irodalom, érdekes találkozások szemtanúi lehetünk. Megismerkedhetünk varázslatos eredeti helyszínekkel, mint például Atalantával, ahol az Elfújta a szél című mozilegendát forgatták. Mesélek különös útjaimról: kontinensről kontinensre ugrálva, néha színészek, bohémek, klasszikussá váló írók közé ösvényt vágva, éjszakai sétákat tartva a világ történelmi óvárosaiban, vagy csak odaintegetek Billnek, azaz Clintonnak, akit áhítattal várnak a taszári repülőtéren. Mesélek szerelmekről, néha elveszek, eltévedek, útközben gyűjtögetett tárgyaim felelevenítenek egy-egy emléket. Visszagondolok, ahogy szirtakit táncoltam a görög pásztorokkal a tengerparton, holdfényben, vagy épp Sanghajban söprögettem a világváros utolsó utcaseprőjével. Kamaszként nagyon szerettem olvasni az úti leírásokat. Ilyenkor elfogott a vágy, hogy láthassam Amazóniát, az esőerdőket, a Niagara-vízesést, Egyiptomot és a Szaharát. De még Bécsbe sem mehettünk, mert álmaink, vágyaink fennakadtak az aláaknázott vasfüggönyön. Mekkora öröm volt, amikor először kijutottunk Ausztriába! Tátottuk a szánkat, kivit vettünk kilószámra, divatos holmikat, faltuk a bécsi szeletet, és illik, nem illik, vidáman koccintottunk a söröskorsókkal. Ekkor kezdődött számomra a kalandozások korszaka.

Mielőtt nekiláttam volna az írásnak, megkérdeztem olvasóimat, barátaimat, ismerőseimet: miről írjak? Szinte mindenki ugyanazt mondta: utazásokról, olyan pillanatokról, amelyek elbűvöltek, vagy mulatságosok voltak. Kérték, meséljek arról is, hogyan lettem világcsavargó. Biztattak, hogy adjam ki magamból, ami bennem van, ami érdekes, elgondolkodtató, humoros vagy tanulságos.

Hálásan köszönöm a segítségeteket és azt a rengeteg szeretetet, amit kaptam tőletek!

Lenne még egy kérésem: ha majd elolvastátok a könyvemet, örülnék, ha megírnátok a véleményeteket. Őszintén, ahogy a fészbukon szoktuk.

Köszönöm a Central Könyveknek a bizalmat és a támogatást, nélkülük nem lett volna lehetőségem, hogy könyvet írhassak hosszú újságírói pályám élményeiről és az emlékeimről. Új kötetem már a negyedik szülöttem, mindet a kiadóm segítette világra.

I. fejezet

AMI KIMARADT A HÁTIZSÁKOMBÓL

BULA – ISTEN HOZOTT A PARADICSOMBAN!

Kint tél van, bolondos január: valahol az eső esik, máshol havazik, közben itt-ott kisüt a nap, mégis nagyon hideg van. Hová menjünk? Ahol egész évben tűz a nap, és mindenki úgy érzi magát, mintha álmodna.

Sokáig azt sem tudták, hogy messze távol létezik egy dél-tengeri szigetvilág, ahol olyan magasra nőnek a citromfák, mint nálunk a tölgyek. A banánbozót pedig úgy burjánzik, akár a gaz mifelénk. Ahol az élet éppen olyan, mint az édenkertben.

Fidzsit, a Csendes-óceán királynőjét James Cook kapitány fedezte fel 1774-ben. Attól, amit látott, még ez a világot háromszor körbehajózó, tapasztalt tengeri medve is elámult. A kék lagúnák álomvilágától, a gyönyörű fűszoknyácskákban táncoló lányoktól, akik hajukat színes, egzotikus virágokkal díszítik. De volt valami, ami árnyékot vetett a napfényes édenkertre. Egy ősi szokás, pontosabban az emberevés. Ezért is nevezték sokáig Kannibál-szigeteknek. Még a múlt század elején, a nagy világjárók leírásában is olvashatunk pazar kannibállakomákról, amelyeknek nélkülözhetetlen tartozéka volt a hosszú, négyágú favilla. Minden mást ugyanis kézzel ettek.

Emberhús banánszósszal

Sanaila, az utolsó emberevő 1959-ben halt meg, kilencvenhat éves korában. A bőség éveiben a kannibálok kizárólag ellenségeiket fogyasztották el. Ínségesebb időkben azért üzentek hadat a szomszédos falvaknak, hogy ne kelljen nélkülözni kedvenc étküket: az emberpecsenyét banánszósszal. Állítólag az asszonyok húsa volt az ízletesebb, ebből küldözgettek szeretetadományokat a szövetséges törzsfőnököknek. Hosszú időbe telt leszoktatni sajátos étkezési szokásukról a bennszülötteket, még azután is, hogy a terület az angol koronagyarmat részévé vált. Bár a misszionáriusok közül is felfaltak jó néhányat, a buzgó térítés sikerrel járt: a Fidzsin élő őslakosok megtanultak zsoltárokat énekelni és futballozni az angoloktól.

Kávéház a fekete kutyához

A múlt század húszas éveinek végén már bátran jöhettek azok, akik a civilizációs ártalmak elől menekültek ide. Hogy mit reméltek, azt persze nem tudom, de csalódtak az érintetlennek vélt szigetekben. Erről egy német világjáró írt 1927-ben: „Ülök a fekete kutyához címzett kávéházban, egy adag tee complete[1] előtt, zsebemben a helyi angol napilap, mellettem a telefon csörög, kint az utcán egy bennszülött zenekar fújja a Hol vegyek én egy banánt című dalt…” Aztán eltelt negyven év, a kolonizációba kényszerített kannibálok függetlenné váltak, ám nem szakadtak ki a brit nemzetközösségből. Demokratikusan választhattak maguk közül miniszterelnököt, és Fidzsi nagyfőnökeként tisztelik máig II. Erzsébetet, minden britek királynőjét.

Fidzsi neve: Paradicsom

A több mint háromszáz szigetből álló országot gyakran nevezik az utolsó paradicsomnak, ami nemcsak reklámszlogen, hanem a színtiszta valóság. Már a neve is ezt sugallja. Mindazt, amit az első utazók hiányoltak, megkapják a mai turisták.

„Bula, bula” – köszöntik a szigetre érkezőket bermudanadrágban, kezükben gitárral. Ez amolyan fidzsi helló, ami azt jelenti: „Isten hozott nálunk, a Paradicsomban.” És hogy efelől ne legyen kétségünk, hatalmas orchideafürtöket akasztanak az érkezők nyakába. Vagy tambuát, azaz kókuszolajjal fényesített, füsttel feketített cápafogat. A fidzsik vidám, barátságos emberek. Őseik Melanéziából csónakokon érkeztek, cirka ötszáz éve. Onnan hozták az emberevés szokásán túl fejlett zenei érzéküket, tánckultúrájukat, ami természetesen át van itatva melanéz és polinéz hatásokkal. Nemzeti táncuk a meke, igen látványos és utánozhatatlanul eredeti. A férfiak meztelen felsőtesttel, mezítláb ropják, kókuszpálma rostjaiból készített, térdig érő szoknyában, nyakukban cápafoggal.

Olyasmi ez, mint nálunk a csűrdöngölő, csak fidzsi módra. A meke a fidzsik háromezer éves kultúráját meséli el dalban, mozgásban, kántálásban, amit tapsok kísérnek. Itt minden mozdulatnak és hangzásnak jelentősége van, ami nem szorul különösebb magyarázatra. Mindent megértünk, ha figyelünk a mozdulatokra, követjük a zenei váltásokat, az arcokról leolvasható szorongást, elszántságot, a viharos tengeren hánykolódó csónakok evezőseinek emberfeletti küzdelmét a hullámokkal és végül a partra szállás diadalmas örömét. Olyan ez, mint egy ősi szertartás a Földet benépesítő, vándorló törzsek távoli korszakából. Megnéztük a másik, ősi hagyományon alapuló ceremóniát, a tűzön járást. Felejthetetlen élmény egy holdfényes éjszakán, az óceán partján tátott szájjal bámulni az égő parázson sétálgató beavatottakat. Ezt sokan kihagyják, mert a turisták ideje szűkre szabott, és rengeteg a látnivaló. Dönteni kell, ki mire vágyik: búvárkodásra, vásárolgatásra vagy csupán ellazulni a vízre épült fidzsi bungalók egyikében, hallgatni az óceán megnyugtató mormolását, barátkozni a közeli falvak lakóival és megkóstolni a fidzsik kultikus nemzeti italát, a kávát. A tenger szerelmeseinek ajánlom a Mamanuca-szigetcsoportot: itt forgatták a Kék lagúna és a Számkivetett című filmet, víz fölött és alatt egyaránt.

Kék lagúnákon fehér vitorlák

Levu a több száz szigetből álló édenkert kapuja, egyben a legnagyobb sziget. Korallpartja, a világ legmesésebb üdülőhelye, ahol fényűző luxusszállodák, formatervezett golfpályák várják a hírességeket, gazdag turistákat. Teniszezhetnek, búvárkodhatnak a víz alatti korallkertekben, vitorlázhatnak a kék lagúnákon. Szerelmesek, nászutasok, egyedüllétre vágyók bérelhetnek luxuslakot az óceán közvetlen közelében vagy valamelyik csendes szigeten. Innen bárhová eljuthatnak hajón, vízi taxival vagy helikopteren.

Fidzsi fővárosa, Suva olyan hatást kelt, mintha mindennap karneváli felvonulásokat tartanának. Hindu nők sétálgatnak fényes száriban, kínai asszonyok feszítenek hagyományos selyemzubbonyban, szakállas szikhek sertepertélnek turbánban. A helyi nők és a turisták tobzódhatnak a szigetvilág buja, trópusi színeiben pompázó virágmintás vagy éppen tarka madarakat ábrázoló kelméiben, ruháiban, ingjeiben, a bogyókból, magvakból fűzött láncokban, teknőcnyakékekben, karperecekben. A fotózni vágyók nagy örömére a palotaőrség egyenruhája piros hindu zubbonyból és cakkos fehér szoknyából áll, ami igen különleges. Ez a sulus, a fidzsi férfiak nemzeti viselete. Hasonlít a skótok szoknyájára, csak amíg az kockás, ez inkább fehér alsószoknyára emlékeztet.

Néha úgy éreztem, mintha moziban ülnék, és egy végtelenített filmszalagon nézném a viseletek színpompás kavalkádját, mintha a világ összes népe előttem állna. Snitt. Változik a kép. Ez már Yasawa, a csodák csodája. Álmatag vitorlások ringanak a kék vízen. Fekete lávával ölelkezik a fehér homokos part, az átlátszó vízben halak úszkálnak, a szivárvány minden színében. Taevuni szigetén vízesésekben gyönyörködhetünk, felmászhatunk a háromszázötven méter magasan fekvő Kannibál-barlanghoz, ahol hajdanán vallási szertartásokat rendeztek. Ennek az ősi hagyománynak az európai hódítók megjelenése vetett véget az 1800-as években.

A sziget klímája trópusi. Az átlaghőmérséklet egész évben 25 fok. Nappal azonban nem ritka a 28-31 fok sem. Novembertől áprilisig majdnem végig ömlik az eső. Utazni március és november között érdemes. Ez az örök előnyár hona, az óceán virágoskertje, ahol a délkör két részre osztja Földünket, így a szigetek között hajózva hol a keleti, hol a nyugati féltekén találhatjuk magunkat.

Az egész valószerűtlen. Néha az volt az érzésem, mintha csupán álmodnék.

[1] Tea süteménnyel.

AZ ÉSZAKOLASZ TÓVIDÉK ÁLOMVILÁGA

Téved, aki azt hiszi, hogy a Dél-tenger szigetvilágánál megtalálta élete álmát. Aki keres, talál közelebb is varázslatos helyet, ahol a virágözön mellett minden évszakban mélykék tavak, apró meseszigetek fogadják.

Alig hiszek a szememnek. Virágok mindenütt, az utcákon, a part menti sétányokon, a hegyoldalak pazar villáinak és szállodáinak kertjében, teraszán. És mindez északon, ahol az olasz tóvidék édenkertje találkozik az Alpok hófödte csúcsaival. De vajon melyik tavat válasszuk? Ugyanis mindegyik más. Itt élő barátaink előre felhívták a figyelmem, hogy az északi csodatavaknak olasz lelkük van. Ezért különböznek a világ összes állóvízétől. Ők ugyanis álmodozók, lágyak és persze az ősi parkokból áradó olajos aromák hatására illatosak. Ráadásul nem egyformák, egyéniségük van. Legnagyobb a kékeszöld színű Garda, amit Goethe a világ csodájának nevezett. Sirmione, a tó déli részébe félszigetként beékelődő főváros szűk utcácskáival, éttermeivel, fagyizóival, római kori maradványaival egyből belopja magát a szívünkbe. Bardolinóban megkóstolhatjuk a régió híres borát, amit magáról a városról neveztek el. Pompás. Elegáns éttermeiben a közönség is elegáns, az étel és a felszolgálás fejedelmi. Nem hiába, ez a gazdag polgárok kedvelt üdülőhelye: itt még a köztéri kővázákat is kézzel faragták. Nem üres szólam a mottójuk: igényes és minőségi turizmus. Ez a szolgáltatás persze kijár a fapados, hátizsákos turistáknak is, már ha nem rúgnak bele a kővázákba. A második legnagyobb tó, az elbűvölő Lago Maggiore, a tavak titokzatos királynője. Harmadik a Comói-tó, sajátosan lombard, nagyon előkelő, itt vásárolt fényűző villát George Clooney is. Végül egy icike-picike gyöngyszem, az Iseói-tó, amely mindössze egytizede a Balatonnak. De itt találjuk Európa legmagasabban fekvő tavi szigetét, a Monte Isolát. Ha sok pénzem lenne, itt vennék egy picike házikót.

Lago Maggiore: a tóvidék királynője

Mind közül a legszebb, legizgalmasabb, leginkább titokzatos. Ennek a különös, folyamszerűen kanyargó, hosszú tónak északi csücskénél található a filmfesztiváljairól híres svájci város, Locarno. Délen a tó a hatalmas Pó-síkságba simul. Szinte feneketlen, ugyanis kétszázhetvenöt méter mély. Nyári hőségben kellemesen hűsít, és télen sem fagy be. A holtszezon itt ismeretlen: minden évszakban túrázhatunk a hegyekben, télen is közlekednek a part menti kirándulóhajók, szárnyas hajók, az autókat is szállító kompok. Autóbuszon kirándulhatunk Lugano és a Luganói-tó svájci részébe. A Lago Maggiore környéke sem elhanyagolandó: árkádos épületek, pálmák, szökőkutak, márkaboltok, luxusautók, ápolt, jól öltözött emberek… Síszezonban érdemes az olasz oldalon szállást foglalni – olcsóbb, mint Svájcban – és onnan átmenni valamelyik síparadicsomba. A tó keleti partja Lombardiához tartozik, a nyugati Piemonthoz. Ettől izgalmas ez a partvidék. Sok hagyomány keveredik errefelé: longobárd, alpesi, francia – a vidék maga mégis nagyon olasz. Mindaz, ami annyira jellemző az olaszokra – közvetlenség, harsogó életöröm, teatralitás, hivalkodó pompaszeretet –, az északolasz tóvidéken élőkből sem hiányzik. A helyiek büszkék arra, hogy longobárdok rakták le az olasz kultúra alapjait. Hogy Piemont vívta ki az olaszok függetlenségét, és Itália leggazdagabb régiója is az övék. Lombardia az ország éléskamrája, itt született meg a méltán világhírű olasz konyhaművészet, valamint a szintén világhírű olasz opera: a világ első operaháza, a milánói Scala. Verdi városa egyben a divat fővárosa is, de innen indult hódító útjára, először Bécsbe, majd az Osztrák–Magyar Monarchia tagállamaiba, a rántott hús. Milánó specialitása a milánói borda, vagyis a paradicsomos spagetti rántott szelettel. Itt érdemes megemlékezni Cremonáról, amely a csodálatos hangú vonós hangszerek, a Stradivarik szülővárosa. Ott, ahol a tó eléri a Pó-síkságot, megint más arculatát mutatja a táj. Katedrálisok, vadászkastélyok és a Fiat Művek fellegvárosa, Torino tárul elénk, amely körül hatalmas ipartelepek terülnek el.

Letűnt idők bája

A Lago Maggiore leghíresebb üdülőhelye Stresa. Már a múlt században megalapozott, legendás hírnevét azoknak a híres íróknak, művészeknek köszönhette, akik idilli környezetben vágytak pihenni vagy alkotni. Esetleg gyógyulást reméltek testi-lelki bajaikra. Goethe ódákat zengett róla, Churchill is gyakran nyaralt itt, Hemingway ide vonult el alkotni. Szerencsére szinte semmit nem változtattak a korabeli belle époque – szép idők – stíluson, meghagyták a mesés kis palotákat, most aranyat érnek: növelik a turisztikából származó bevételeket. A régi időket idéző épületek bája nem illant el, természetesen simultak bele az immár nagyvilági város modern miliőjébe. Tele van a város szebbnél szebb, többnyire ötcsillagos hotelekkel. Kinéztük az egyik legszebbet, hogy elkortyolgassunk egy kapucsínót a süppedős fotelekben, a pálmák és a művészien elrendezett virágok között. Persze jóval olcsóbban találtunk szállást a környéken: egy családi panziót. Stresa kikötőjéből kirándulóhajók indulnak a tó szigeteire, így a Borromeo-szigetekre is, amely öt apró „gyöngyszemből” áll. Legszebb az Isola Bella. A névadó Borromeo család ősei a tizenhetedik században itt valósították meg az álmukat: az itáliai kertművészet legszebbikét. A lépcsőzetesen emelkedő, tízteraszos kertben elültetett egzotikus növények illatát már a hajón is érezni lehetett. A szigetre lépve valóságos illatár zúdult ránk, a teraszos kertben bódultan sétálgattunk. Innen hajóztunk át az Isola Madre szigetre – szintén a család leszármazottjainak a tulajdona –, majd megebédeltünk a palota ebédlőjében. Az asztal pont úgy volt megterítve, mint ahogy négyszáz évvel korábban lehetett, és ott fogadott bennünket a rizsporos parókás családfő viaszmása.

Pescatori autentikus, olaszosan nyüzsgő halászfalu, ott lehet mindenféle jókat enni és inni. A hangulat hamisítatlanul nápolyi volt, szólt a zene, táncoltunk, énekeltünk, jól éreztük magunkat. Utolsó este még kisétáltunk a tópartra. Fölöttünk a csillagos égbolt, a lámpák fénye visszatükröződött a sötét, olajzöld vízen. A titokzatos tó nyugalmat és erőt árasztott magából. Egy hét után mintha kicseréltek volna. Újjászülettem.

EGÉSZ ÉVBEN NYÁR ARUBÁN!

Kiskoromban víziszonyom volt: rettegtem az olyan hatalmas víztömegtől, mint a Balaton. Szüleim hiába próbáltak legalább ölben bevinni, olyan éktelen sivalkodásba kezdtem, mint akit elevenen akarnak megnyúzni. Kiskamaszként már vígan lubickoltam a Balaton parthoz közeli sekély vízében, beljebb még nem merészkedtem. Aztán, amikor először pillantottam meg a tengert, Jadran királynőt, az Adriát – beleszerettem. De akkor lettem víziszonyos skorpióból aranyhalacska, amikor a férjem Málta szigetén megtanított úszni. Ahányszor lehunyom a szemem, mindig elfog a vágy: ringatózni a tenger szelíden játékos hullámain.

A szél beletúr a lisztfinom, hófehér homokba, és fodrosra borzolja azt. Fehér hajók úsznak a valószínűtlenül kék vízen, valahogy így kezdődik minden egyes nap Arubán, a Karib-tenger álomszigetén. A Holland Antillákból kiszakadt – a Holland Királyság gyámságát továbbra is igénylő – Aruba az örök nyár otthona. Itt a huszonkét fok már hideg rekordnak számít, de a harminc fokot meghaladó hőség is elviselhető, ugyanis állandóan fúj egy kis frissítő szél. Ami a nyaralóknak áldás – nappal hűsít, este melegít –, csapás a nemzet fájaként tisztelt divi-divinek, ugyanis meghajlik a dereka. Ezek a furcsa, ferdén növekvő fák mintegy jelképei az alkalmazkodásnak, vegyünk róluk példát! Ne akarjunk első nap lebarnulni, mert csúnyán leéghet a bőrünk. A türelem rózsát terem: mi egy hét múlva úgy festettünk, mintha csokoládéba mártottak volna bennünket.

Kicsi, színes, vicces

Hosszában harminckettő, széltében hat kilométer. Csodák csodájára Arubán, ezen a csöpp szigeten rengeteg szálloda fér el, mégsem tűnik zsúfoltnak. A hatalmas parkokkal övezett épületek színes fűzére fogja körbe a szigetet. Mindegyik saját tengerparttal rendelkezik, az összes szobából a vízre nyílik a kilátás. A szigetlakók anyanyelve, a papiamento, ami keveréknyelv. Van benne egy kicsi spanyol, portugál, angol, holland, valamint számos közismert nemzetközi kifejezés. Ez igencsak megkönnyíti a kommunikációt a személyzettel. Jót mulattam, amíg a magam kotyvaléknyelvéből és a szobaasszony papiamentójából közös erővel kihámoztuk a kérdést: „Hol van Magyarország, és mekkora?” Ami a választ illeti, az már nehezebben ment. De talán még ennél is bonyolultabb kitalálni bőrszínek alapján, hogy ki milyen keverék. A helybéliek az őslakos arawak indiánok leszármazottjai, de ahány hódító erre keveredett, mindegyik hagyott valamilyen árulkodó nyomot az indián ágyasoktól született utódokon. Ennélfogva a barna összes színárnyalata jelen van, de ma már senki sem firtatja, hogy a tejeskávészínbe spanyol, portugál, netán holland ősök hozadékszíne keveredett. Mi több, a napon barnult fehérek is csak annyiban különböznek a bennszülöttektől, hogy nem csinálnak semmit. Hevernek a napágyakon, fürödnek, szörföznek, búvárkodnak, shoppingolnak, esznek és isznak. Az itteniek nem látnak ebben semmi kivetnivalót: ebből élnek, ráadásul nagyon jól.

Karibi vidámság, holland csendélet

A sziget hivatalos nyelve a holland, ezt csak hivatalos ügyek intézésénél használják. Viszont nagyon erős a flamand rendszeretetet és a kultúrát befogadó gyarmati hatás. A főváros Oranjestad, egy darabka takaros Hollandia, Dél-Amerika szomszédságában, kőhajításnyira Venezuelától. A tisztaságtól ragyogó városka színes hanza házai bájosak, akár egy egzotikus keretbe foglalt holland festmény. A holland pedantéria karibi életörömmel, vidámsággal párosul. Benyitunk egy pici bárba, karib zene szól, édesen bűvölő, táncra, szerelemre serkentő napfényes muzsika, a pincér is tánclépésben hozza a virágokkal ékesített, szivárványszínű koktélt, és papiamentóul árad: „Legyen boldog a napod!” Ez is Aruba. Meg az amerikai márkaüzletek, butikok sokasága, a tömérdek amerikai turista, aki már unja Miamit, és csapatostul jön ide kaszinózni, romantikázni, jókat enni. Már Amerikába is eljutott a helyi séfek kiváló főztjének a híre. Halak, mindenféle tengeri herkentyűk készítésében verhetetlenek. Tortában, édességekben királyok. „Olyan cuki itt minden – áradozott egy idős amerikai hölgy –, nem lehet betelni vele.” Igaza volt. A tenger kristálytiszta, harmincméteres mélységig lelátni szabad szemmel. Korallzátonyai búvárparadicsomok. Mi egy tengeralattjárón merültünk le, a színes halaktól hemzsegő víz alatti mesevilágba. A sziget legrusnyább élőlénye a leguán. Ne ijedjünk meg tőle, nem bánt senkit! Mivel rendkívül falánk jószágok, bemerészkednek a szállodák kertjébe, és nem veszik rossz néven, ha a vendégek megosztják velük a legjobb falatjaikat.

Curaçao: a csapból is kék likőr folyik

Arubáról simán átrepülhetünk a szomszédba: a Kis-Antillák ABC-szigeteire – Arubát, Bonairét, Curaçaót rendszeres helyi légijáratok kötik össze. Curaçaón kék minden, még a róla elnevezett likőr is – nem rum, ahogy sokan hiszik. Egyedül itt terem a laraha, egy ehetetlenül keserű narancs. Ennek a héjából nyerik a Blue Curaçao egyedülálló aromáját. Többféle színben megtalálható. Van piros, sárga, zöld is, de a legismertebb a kék.

A hajdan rabszolgavásárairól hírhedt sziget ma már a turisták és az offshore cégek paradicsoma. Egymást követik a karneválok, mindenki táncra perdül, aki él és mozog a szigeten. Termetes, sötét bőrű asszonyságok dalolva sütik a frissen kifogott halakat a tengerparti, tarka-barka bódékban. A sörökkel öntözött sokadik koktél után elszabadulnak a szenvedélyek. Este van, mire visszatérünk Arubára. Muszáj felöltözni a vacsorához. Itt sosincs tél, ismeretlen a fűtés, de veszettül hűtenek minden épületet: kaszinókat, üzleteket, éttermeket. Így végződik minden egyes nap Arubán, a télből idemenekülők nyári szigetén.

NIAGARA – A MENNYDÖRGŐ ÉS ROBAJLÓ VIZEK

Hosszú, forró nyarat jósolnak a meteorológusok. Nos, ez esetben hol lehet a leginkább hűsölni? Talán a természet hatalmas zuhanyainak közelében. Hűtik a levegőt, hűsítik a csodájukra járó embereket. Téved, aki azt hiszi, hogy a vízesések mind egyformák. Belenézni az ördög torkába, kishajón beküzdeni magunkat a lezúduló víztömeg belsejébe, szivárvánnyal szelfizni a zuhatagok fölött – mind olyan élmény, amit nem lehet soha kitörölni az emlékezetünkből.

Niagara

Kanadai indiánok nevezték el mennydörgő víznek, vagyis az ő nyelvükön Niagarának azt a gigantikus vízesésegyüttest, amely az Egyesült Államok és Kanada határán zúdul a mélybe. Igazi világsztár, látványa, népszerűsége, ismertsége vetekszik az egyiptomi piramisokéval és a párizsi Eiffel-toronyéval. Az amerikai oldalon dübörgő zuhatag és a kanadai terület Patkó-vízesése között található a szépséges Menyasszonyi fátyol. Bármely irányból érkezünk, mindkét oldalon liftrendszer szállítja a látogatókat egyik oldalról a másikra. Gyaloghidak, biztonságos ösvények vezetnek középre, a Menyasszonyi fátyolhoz. Már messziről hallani a lezúduló víztömeg iszonyú robajlását, és minél közelebb érünk hozzá, annál erősebb a hangja, végül belefullad a földrengésszerű hatalmas dübörgésbe. Megnémulva bámuljuk a természet gigászi színjátékát: másodpercenként hatvanötezer köbméter vizet zúdít elemi erővel a Niagara folyóba. Ennek jelentős részét erőművek hasznosítják mindkét oldalon. A mélyben elporló víz jókora fehér párafüggönyt borít a táj fölé, és folyamatosan permeteznek ránk a hűsítő esőcseppek. Akkor ősz volt, aranyló indiánnyár, nem kívántunk elázni, de nincs vészhelyzet, mert minden érkezőnek csuklyás, vízálló köpenyt adnak a belépő mellé. Kettőt is. Sárgát a kanadai, kéket az amerikai oldalon. Úgy néztem ki, mint egy hupikék törpike az óriások vízi birodalmában. Itthon sokan kérdezték, melyik oldal a szebb. Mindkettő szép, de másként. Leglátványosabb a Menyasszonyi fátyol, legmegrázóbb a Patkó. Morajlott, bömbölt, percenként változtatta a színét, alakját, de a java ezután jött: kishajónknak át kellett küzdenie magát a zuhatag medencéjének örvénylő vízén, szemben az árral, egészen a patkó közepéig. Nagy utazás volt: a vízesés belsejébe.

Iguazú: az ördög torka

Argentína és Brazília határának bűvös zuhataga komoly vetélytársa a Niagarának. Kettőszázhetven különálló zúgókból és kisebb vízesésekből tevődik össze az Iguazú Nemzeti Park esőerdőben gazdag, varázslatos környezetébe beágyazódva. Argentína büszkesége, a világ legnagyobb kiterjedésű vízesése, a világörökség része. Amióta Eleanor Roosevelt, az Egyesült Államok híres elnökének felesége kijelentette, hogy az Iguazúhoz képest a Niagara olyan, mintha a vízcsapot nyitnánk meg a konyhában, megindult a vetélkedés az államok között. Sokan állítják, hogy az Iguazú a világ legkáprázatosabb vízesése, mások meg azon vitatkoznak, hogy melyik oldal szebb: az argentin vagy a brazil. Mindkét álláspontnak vannak lelkes hívei. Mi a brazil oldalon szálltunk meg, és első látásra beleszerettem abba a vízesésbe, amelyet a szállodai szobám erkélyéről pillantottam meg. De mielőtt letennénk a szent esküt, nézzünk át a túlsó, vagyis az argentin oldalra is! Simán átsétálhatunk, hogy feltáruljon előttünk a dzsungelben több kilométeres szélességben, számtalan lépcsőn alázuhogó víztömeg, amely a brazil oldalon teljes szélességében látható, sok ágból végül egy nagy egységet alkotva. Az argentin oldalt is körbejárhatjuk: alul-fölül, gumicsónakon és kishajóval a folyón. A brazil vízesés mintha összegezne mindent, amit Argentínában részleteiben figyelhettünk meg. A brazil térfélen látható a legendás Ördögtorok-katlan. Ott a legmagasabb a vízesés: több mint nyolcvanméteres magasságból zuhog le az Iguazú teljes vízhozamának a fele. Egészen közel mehetünk hozzá a biztonságos pallókon.

Az Iguazú brazil legendája

Az őshonos guaranik szerint a vízesés az istenek műve. Mboi kígyóisten beleszeretett az egyik törzsfőnök gyönyörű lányába, aki Tarobát szerette. Éjnek évadján csónakon szöktek el a kígyóisten haragja elől. A feldühödött Mboi akkorát csapott a folyóra, hogy annak medre kettéhasadt, ettől egy hatalmas törés keletkezett, amelybe belezuhantak a szerelmesek. Több változata is van a legendának. Egy másik változat szerint a fiatalok végül egymásra találnak, de csak akkor találkozhatnak, amikor a vízesés fölött megjelenik a szivárvány. Miért kapta különös nevét az Ördögtorok-katlan? Azért, mert csak az ördög torka tud elnyelni ennyi vizet.

Viktória: a mennydörgő gőzölgős

Tele a világ édenkerttel. Afrikának is megvan a saját édene: Zambia és Zimbabwe határában. Dél-Afrika legnagyobb vízesése a világ hét természeti csodájának egyike. Eredeti nevét – osi oa Tunya – a makololoktól kapta, és annyit jelent, hogy „mennydörgő gőzölgős” vagy „robajló füst”. Egy skót misszionárius-felfedező, David Livingstone látta meg először 1855-ben, és a britek akkori királynőjéről nevezte el Viktóriának. Jól kiépített sziklasétányokon tekinthetjük meg azokat a sziklaperemeket, ahonnan százméteres magasságból iszonyatos mennyiségű víz zúdul a folyóba, fehér párafelhővel borítva az óriási vízfüggöny csaknem felét. Így mennydörög, így gőzölög. Lehetőleg a szárazabb évszakokban – júliustól októberig – érdemes felkeresni, ekkor még fürödhetünk is a vízesés tetején az Ördög-katlanban, vagy másik népszerű nevén a „fortyogó füstben”. Mindez persze nem az ördög műve, hanem egy természetesen kialakult medence, amelybe nagy élvezettel csobbannak az erre vállalkozók. Ám a vendégkör nem hátizsákos turistákból áll. Elvégre Viktória, a vízesés királynője is ehhez mérten szabta meg a királyi árakat. Azt viszont el kell ismerni, hogy a pénzünkért cserébe a csodás környezeten kívül fejedelmi ellátást is kapunk. Bérelhetünk kisrepülőt, hajózhatunk a Zambezin, lóháton szafarizhatunk, elefántháton mehetünk vadlesre, raftingolhatunk a vízesés alatt, sziklát mászhatunk, az adrenalinőrültek pedig akár a Zambezi fölött átvelő hídról jumpingolhatnak. Hosszan sorolhatnám, mivel lehet még elütni az időt, méregdrágán. Nekem leginkább az tetszett, hogy modern épületekkel, szupermarkettel, szuper parkolókkal, globalizációs vívmányokkal nem tették tönkre az eredeti, természetes környezetet. Még a kilátópontokat is a dzsungelben rejtették el, hogy ne rondítsanak bele Dél-Afrika legszebb édenkertjébe.

Nagy divat itt is a szivárványvadászat. Fotósok hada naphosszat áll méla lesben, mert mindig más-más időpontban bukkan fel. Sajnos csak két napot tölthettem itt üzletember ismerősömmel. Az utolsó napon, amikor kiléptem a szállásunk ajtaján, mit látok? Szivárványt a vízesés fölött. És megesküdnék, hogy rám kacsintott.

KÉK EMBEREK FEHÉR TEVÉKEN

Tengerben homoktenger? Beugratós kérdésnek tűnik, pedig van ilyen különleges hely. Méghozzá nem messze tőlünk, Tunéziában, Dzserba szigetén, ahol beleélhetjük magunkat Rejtő Jenő regényeinek hangulatába, és kedvünkre fürödhetünk, pihenhetünk.

Csobbanhatunk a tengerben, tevegelhetünk a Szaharában

Tevék a tengerben, rózsák, datolyapálmák a sivatagban, oázis mindenütt. Láttunk kék embereket fehér tevéken, holdbéli tájat, ettünk lótuszt, datolyát a homéroszi lotofágok – lótuszevők – szigetén. Különleges élmény volt, mesés, kalandos bolyongás egy valóságos álomvilágban.

Hol is kezdjem? Homérosznál. Az Odüsszeiában olvastam először a lótuszevő lotofágokról, akik úgy jól lakatták datolyával a hajósokat, hogy azok ott is akartak maradni mindörökre. Megértem őket. Dzserba mindenkit maradásra bíró álomsziget, hófehér házaival, mór stílusú szállodáival, homokos tengerpartjával. Süt a nap szinte egész évben, itt terem a legfinomabb datolya, a dzserbik vidámak, barátságosak, szeretik a vendégeket. Java részük belőlük él, a többiek az ősök kézműves mesterségéből. Közvetve persze ők is az idegenforgalomból.

Promenád a tengerben

Itt mindennap reggeli után heverésztem a parton, néztem a megunhatatlan tengert. Áttetsző azúr, itt-ott tintakék csíkozással, tetején narancsszínű vitorlák. Amíg pihenünk, a tenger dolgozik: hol visszahúzódik mélyen a medrébe, hol arra ébredünk, hogy visszatér, nyaldossa a bokánkat. Dzserba az ár-apály szigete. Amikor beáll az apály, kezdődik a látványos színházi előadás. Partját benépesítik a napi műsor állandó szereplői: mezítlábas tevehajcsárok, lovasok, árusok. Az egyik színes kendőket lobogtat, a másik szőlőt, dinnyét kínálgat, a süteményes úgy vonul be, mint hadvezér egy Verdi-opera győzelmi jelenetében: dromedárja hátán, állva, fehér farmerban, fekete trikóban, napszemüvegben, nyakában mobil. Nála csak a vezértevéje a feltűnőbb: fején kackiás kalap, temérdek színes pomponnal. A gyerekek üvöltve odarohannak, a nők hosszan alkudoznak az árusokkal. Ha nem tudnak megegyezni az árban, visszaindulnak a helyükre, nyomukban az elszánt kereskedőkkel. Ekkor új szereplő érkezik: Akid, a hotel egyenruhás őre. Neki az a dolga, hogy a tolakodó árusokat visszaparancsolja a „színpadra”. Ennek a megunhatatlan színjátéknak a délutáni dagály vet véget: elmossa a választóvonalat közönség és az „előadók” között. A hullámok felkúsznak a napágyakhoz, keverednek a népek, lehet tevegelni, lovagolni a bokáig érő vízben. Naplemente idején, amikor kilép a medréből, és elárasztja a sétányt, az egész szürreális látomásnak hat. A bokáig érő vízben vidáman masíroznak együtt a lovasok, tevék, árusok és a nyaralók. Dzserbán apállyal indul a nap, és dagállyal ér véget.

A Szahara rózsája és a fehér skorpió

Rejtő Jenő kalandos életében eljutott Afrikába is, de akár járt, akár nem járt Dzserbán, sivatagi szállásunk, a Szahara Hotel pont olyan volt, mint amilyennek ő leírta – homoktengerben egy múlt század eleji, kopottan is elegáns, úszómedencés, rózsakertes szálloda. Akár egy angol lord öltönyben és mezítláb a Szaharában. Kisbusszal jöttünk, kompon keltünk át a tengeren, majd végighajtottunk a Párizs–Dakar-rali útvonalán, végül megérkeztünk Dúzba, a Szahara előszobájába. Dúz igazi homokfészek, az autósztrádás, szupermarketes, plazmatévés világ végállomása. Itt a tekintet belefullad a homokdűnék végtelen hullámaiba, ott élnek a „sivatag fiai”, a tuaregek. Kék emberek fehér tevén. Nincs gondjuk lakásra, bútorra, felesleges holmikra, amit a városlakók felhalmoznak. Hol itt, hol ott ütik fel a sátrukat, lámpásuk a hold, fekhelyük a maguk szőtte szőnyeg. Hajukat nem samponnal mossák, hanem a szóbeszéd szerint tevepisivel, attól olyan dús. A berber srác, aki beöltöztet tuaregnek, skorpiót mutat a tenyerén. Fehéret. Egyedül ennek nem halálos a csípése. Biztat, fogjam meg. És én, aki a skorpió jegyében születtem, nem mertem átvenni tőle a kicsi fehér lényt. A tevés fiú, mintha csak olvasna a gondolataimban, előkotor a zsebéből egy kicsi, virágot formázó követ, és átadja: „Ez a Szahara rózsája, és soha nem hervad el.”

Filmesek és barlanglakók

Téved, aki azt hiszi, hogy nincs kietlenebb hely a természet nagy homokozójánál. Hátborzongatóan gyönyörű az eróziótól lepusztult sziklafalak vidéke: valóságos holdbéli táj. Itt forgatták a Harry Potter-filmek néhány jelenetét, valamint a Csillagok háborújának legizgalmasabb részeit. Hamarosan összefutottunk egy helyszínkutató csapattal: megszállott moziőrült volt mind, a Star Wars rajongója. Tőlük tudtuk meg, hogy Steven Spielberg is itt forgatta az Indiana Jones egyiptomi jeleneteit. Például azt is, amikor a főhős fel akarja robbantani a nácik kezére került frigyládát. Nagyon felkészültek voltak a témából, még azt is elpletykálták, hogy a film főhősének megformálóját, Harrison Fordot elkísérte a felesége, Melissa Mathison. Szerencséje volt: a rendező ugyanis felkérte, hogy írjon forgatókönyvet egy fura űrlényről. Így született meg E.T., a csúnya kis űrmanó, és éppen itt, a Szaharában.

Matmata a trogloditákról – barlanglakókról – nevezetes. Ahol a dombok oldalában körbemeszelt lyukakat látunk, ott ma is laknak. Minden helyiség, így a konyha, a hálószoba, külön bejáratú, kellemesen hűs. Csak a legszükségesebb berendezési tárgyakat tartják: asztalt, székeket, alvásra szőnyegeket, főzésre a tűzhelyet. Fölötte a helyi női lapból kivágott naptár. Akárcsak nálunk, a régi falusi konyhákban. Kemencében sült lángossal is megkínálnak. Ízlett. Akárcsak a kuszkusz, az egyik divatos troglodita vendéglőben.

RODOSZ – A SZERELEM ÉS A NAPISTEN SZIGETE

„Ha még semmit sem láttál a világból, kezdd az ismerkedést Rodosszal! Ha már mindent láttál, menj Rodoszra, hogy ismét érezd a felfedezés örömét!” Már nem emlékszem, kitől hallottam ezt a bölcs tanácsot. De bárki is volt, igazat mondott.

Görögország a mondák földje, és ez alól Rodosz sem kivétel. A mitológia szerint Héliosz napisten nagyon begurult az apjára, Zeuszra, aki úgy osztotta fel a világot, hogy abból neki talpalatnyi földet sem juttatott. Kárpótlásul kérte magának Rodoszt, ahol aztán boldog szerelemben élt Rhodéval, a szépséges nimfával, Poszeidon tengeristen lányával. Ennek tulajdonítják a helyiek, hogy a nap különösen kegyes hozzájuk. Az időjárás egész évben enyhe, a nyár forró, egyetlen csepp eső sem esik, zavartalanul fürödhetünk, napozhatunk október végéig. Bárhová megyünk, mindenütt mosolyog ránk Héliosz képmása, a fürtös sugarakkal koszorúzott napkorong. Van rézborítású vagy színes kerámiából készített naparc, sokféle méretben – kedves ajándék az otthoniaknak. Az enyém állandóan ott mosolyog a falon, emlékeztetve a rodoszi napfényes, szép napokra. A tengerre, ami itt a legszebb. Kétsávos. A part mentén türkiz, beljebb tintakék. A kétféle kék a sziget uralkodó színe, egyben ihletője a helyi keramikusoknak, akik vázáknál, tálaknál, étkészleteknél is ötletesen alkalmazzák a kétféle szín árnyalatainak vegyítését.

Rodoszi csupa kék

Egyik nap betévedtem az óváros török bazársorának pici régiségboltjába. Tenyérnyi volt, és csupa kék. Valójában nem akartam vásárolni semmit, csak nézelődni, gyönyörködni a karcsú, kristály gyertyatartókban, metszett poharakban, antik és modern tárgyakban. És egyszer csak megpillantottam egy kicsi, kerek almát, agyagból formázva. Kéket. A csumáját festetlenül hagyták: úgy emelkedett ki a türkiz és tintakék zománcból, mint a környező szigetek a tengerből. Közepébe lyukat fúrtak: egy szál virágnak. Éreztem, hogy rám vár, így habozás nélkül megvettem. A tulajdonosnő arca felragyogott: ő alkotta ugyanis a kék almavázát. Sajnálkozva közölte, hogy a turisták nagy része ritkán vetődik az óváros szűk utcáinak kicsiny boltjaiba. Megrohanják az Odos Sokratuos – Szókratész útja – bevásárlóközpontjait, pedig innen nincs messze az az Agiou Fanariou utca, ahol különleges görög szőtteseket, táskákat, párnákat lehet vásárolni Dionysa asszony kicsi üzletében.

Kolosszus és ókori „mikrofon”

Rodosz városa már az ókorban híres volt. Itt emelkedett magasba az ókori világ hét csodájának egyike, a több mint harminc méter magas kolosszus, amit Héliosz tiszteletére naparccal ábrázoltak. A hatalmas bronzszobor ötvennégy évig állt sértetlenül, de egy iszonyatos földrengés végül elpusztította. Az uralkodó ugyan felajánlotta az újjáépítését, de a rodosziak megijedtek a delphoi jósda üzenetétől: magukra haragították a napistent, jobb, ha beérik ennyi büntetéssel. Máig sem tisztázott, hol állhatott a kolosszus: a kikötő bejáratánál vagy beljebb. Valószínűleg az utóbbi feltevés a helyes, ugyanis a gyakori kalóztámadásoknak kitett rodosziak a tengertől távolabb, a hegyek fedezékében építették fel a településeiket.

A történelem viharai nem kímélték meg ezt a ma már pihentetően békés tájat sem. Egymást váltották a hódítók: rómaiak, keresztény lovagok, arabok, törökök, olaszok, akik mind nyomot hagytak a kultúrában és az építészetben. A régészeti múzeum féltett kincse a Rodoszi Aphrodité, más néven Tengeri Vénusz, amit halászok fogtak ki a tengerből a múlt század elején. A szakértők ókori rokokó műremekként tartják számon, és valóban csodálatos. Nem messze a várostól árnyas liget csábít egy kis időutazásra: itt működött az egyik legismertebb retorikai iskola, ahol olyan hírességek tanultak szónoklatot, mint Julius Caesar. Ebből a korból maradt fenn egy érdekes, természetes hangerősítő. Úgy építették az iskola kőlépcsőit, hogy amikor a szónok az akusztikai középpontra állt, mindenütt lehessen hallani a hangját. Mintha mikrofonba beszélne.

A Lovagok utcája

Ókori romok, török dzsámik, olasz villák mesélnek a régmúltról, illetve a közelmúltról. A sziget és az óváros egyedülálló építészeti emléke a Lovagok utcája. Rodoszt felváltva ostromolták arabok, szaracénok, velenceiek, frankok és genovaiak. 1097-ben szálltak partra, először a Szentföldre menet, a keresztes lovagok. Miután a kereszténység utolsó, palesztinai védőbástyája is elesett, visszatértek Rodoszra. Az ispotályosoknak is nevezett johanniták kórházakat létesítettek, visszaverték a fosztogató török kalózok támadásait, felhúzták az óváros erődfalait, majd megépítették a Nagymesterek Palotáját és a különféle rendek fogadóit. A palota egykori lakói rég elköltöztek Máltára, csak a közülük itt elhunytak alusszák örök álmukat a kertben látható szarkofágokban. A Lovagok utcája egy darabka középkor. Itt van a régészeti múzeum, méghozzá a johanniták hajdani ispotályában. Itt is megnézhetjük a környező szigeteken feltárt értékes leleteket, gyönyörködhetünk az árkádos, gótikus épületben, beléphetünk a középkori kórház egyik eredetiben meghagyott kórtermébe is. Utána keressük fel a nagymesterekhez címzett To Megiston vendéglőt, a Szophoklészről elnevezett Sofokleuous utcában! Itt bátran rendelhetünk tengeri sügért vagy bármilyen tengeri herkentyűt, mert garantáltan friss, rendelésre sütik, és az ára is elfogadható.

Múlt és jelen

Nincs olyan hely Rodoszon, ami ne lenne nevezetes valamiről. Az ősi dór város romjaira épült Lindosz varázslatosan egyesíti történelmi és földrajzi adottságait. Homokos tengerpartján naphosszat sütkérezhetnek a tenger és Héliosz szerelmesei. Fenn, a hegy csúcsán magasodik a johannita lovagok egykori vára, pazar kilátással az Égei-tengerre, alatta vakítóan fehér falú házak sorfala ereszkedik alá lépcsőzetesen a tengerpartig. Tsampika a hegytetőre épített kolostoráról híres. Ide zarándokolnak a gyermektelen asszonyok, állítólag mindig meghallgatásra találnak a fohászaik. Kalitheia – nem messze Rodosz városától – hőforrásait már az ókorban ismerték, és akkor rájöttek, micsoda gyógyír az ízületi betegségben szenvedőknek. Ma egyike a mediterrán térség legszebb termálfürdővel rendelkező településeinek. Nevezetessége azoknak érdekes, akik rajonganak a filmekért. Itt nyomozott ugyanis anno Poirot, és itt forgatták a Műgyűjtők és kalandorok előnyben című kalandfilmet Roger Moore és Telly Savalas, azaz Kojak főszereplésével.

Az Anthony Quinn-öböl

Falirakitól pár kilométerre két festői öböl csábít fürdésre és egy ikonikus filmemlék felidézésére. Az egyik a Ladiko, ez nem olyan híres, mint az Anthony Quinnről elnevezett öböl. A világhírű mexikói-amerikai színész a görögök kedvence lett, miután hitelesen alakította a Zorba, a görög című film főszerepét. Sőt, még a görög állampolgárságot is megkapta a kormánytól. A világhírű filmet Kréta szigetén forgatták, Rodoszon pedig görög hazafit alakított a Navarone ágyúi című háborús kalandfilmben. A forgatáson valósággal beleszeretett a csodálatos öbölbe, és a legenda szerint komolyan tárgyalt arról, hogy megveszi. Bár a kívánsága nem teljesült, a barátság nem szűnt meg, sőt, tovább erősödött, miután az öblöt róla nevezték el. Gyakran tért vissza búvárkodni és borozgatni görög barátaival a tavernákba. Az öböl közel van Rodosz városhoz, megéri felkeresni taxival vagy bérelt autóval. Mi az utóbbit választottuk, egy baráti házaspárral közösen, és nem bántuk meg. A parton éttermek, büfék várják a vendégeket, napágyak is bérelhetők. A környéken a szépséges kis öblökből is nagy a választék. Szerelmesek, gyermekes családok is választhatnak maguknak öblöt, ahol zavartalanul pihenhetnek, fürödhetnek, akár bulizhatnak is hajnalig. Falirakiban, a Bárok utcájában diszkó diszkó hátán, rengeteg az éjszaka is nyitva tartó üzlet, szórakozásra bőven kínálkozik lehetőség. Beülhetünk egy szőlővel befuttatott kerthelyiségbe, ahol görög zene szól, és mindenki együtt táncol szirtakit buzukira. Akit a görög konyha érdekel, oda menjen, ahol görögök esznek görög kajákat! A remek saláták, roston sült húsok és halak után mi mással zárhatnánk a vacsorát, mint görögdinnyével? Héliosz csókjától édes, és nem hizlal, mint a mézes szirupban cuppogó keleti édességek. Bár azok is nagyon finomak. Az átmulatott éjszaka után jólesik egyet csobbanni a tengerben, utána elnyúlni a homokban vagy napágyon pihenni a strandon.

Rodoszon imádtam a reggeleket. Amíg fiatalabb voltam, nálunk a nyarak nem mindig voltak ilyen melegek, mint mostanában. Rodoszon bezzeg már kora reggel arra ébredtem, hogy Héliosz bevigyorog az ablakon. Napisten szereti a nimfákat, egész nap csókolgatja a habtestüket, mígnem barna bőrű hableánnyá változnak át. Amikor pedig beesteledett, feltámadt az enyhe, játékos szél vagy szellőcske, és kellemesen hűsítette, cirógatta a Héliosz forró csókjaitól felhólyagosodó testünket. Reggelre minden rendbe jött. Eltűntek a hólyagok, elmúlt a pirosság, csodás lett a színünk. Héliosz kajánul vigyorgott az ablakban, én meg küldtem neki egy nagy puszit. Most tél van, mínusz tíz fokot mutat a hőmérő, dideregve írom le rodoszi élményeimet. Belenéztem a tükörbe, és felsóhajtottam: rémes a színem. Ideje lenne randevúznom Héliosszal. Hátha udvarolgatna egy kicsit az öreg nimfáknak is.

DODEKANÉSZOSZ NYELVTÖRŐ SZIGETEI

Beletörik a nyelvünk, mire kimondjuk: Dodekanészosz, ami annyit jelent, hogy tizenkét sziget. Hellász gyöngyszeme mind, ők Görögország legszebbjei. Mondák világa, szerelmesek, nyaralók mediterrán paradicsoma, ahol a föld, az ég és a tenger uralkodója nem más, mint Héliosz, a napisten.

Tizenkét varázslatos sziget. Közülük a legnagyobb és legismertebb a már korábban emlegetett Rodosz. A második legnagyobb, Kárpáthosz kevésbé ismert, mostanában kezdik felfedezni. A Dodekanészosz-szigetcsoport Görögország déli részén található, hozzá tartozik a Kikládok régió, a saját számtalan szigetével együtt. A leginkább felkapott Mikonosz, a pelikánok, bulizók és hullámlovagok álomszigete. Innen kishajóval mehetünk át Déloszra, a vadul hullámzó, tintakék tengeren. A Kikládokra igencsak jellemző az erős hullámverés, miközben hét ágra süt a nap. Déloszon találták meg Aphrodité szobrát, ami latin nevén milói Vénuszként vált híressé, és innen költöztették át a párizsi Louvre-ba. Ide sorolható még Szantorini is, a világ legtitokzatosabb és talán legszebb szigete.

Kárpáthosz, a smaragdsziget

Vadregényes tájak, öblökkel csipkézett meredek sziklás partok, nyugalmat árasztó falvak: ez Kárpáthosz, a nyár smaragdszigete. Két évszak ismeretes errefelé: a nyár nagyon meleg, a tél nagyon hideg, még havazik is a magasabb hegyekben. Nagy luxusra ne számítsunk, de a környezet mesebeli: a türkizkék Égei-tenger strandjai szebbek, mint sok divatos üdülőhelyen. Nekem éppen ez tetszett: az érintetlen természet, a vidéki meghittség, a végtelen nyugalom. Szinte ez az egyetlen sziget az Égei-tengerben, ahol még mindig őrzik és fényesítik az évszázadokra visszanyúló hagyományokat. Ilyen például az esti zenélés, sőt, a zeneszerzés is. Ilyenkor az idősebb férfiak összegyűlnek a kávézókban, ahol örömzenéléssel szórakoztatják saját magukat és a vendégeket. Itt a házasság szentség, a családalapítás kötelező. Elképzelhetetlen, hogy valaki egyedül éljen, vagy párban, de gyermektelenül. Itt a celebek nem rúgnak labdába, viszont előnyt élveznek a gyermekes családok és a szerelmespárok.