A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The Best Science Fiction & Fantasy of the Year, Volume Ten, edited by Jonathan Strahan

Solaris 2016, Oxford, UK

Fordította: Horváth Norbert, Juhász Viktor, Kleinheincz Csilla, Kőszeghy Anna, Márton Zsófia, Miks-Rédai Viktória, Pék Zoltán, Roboz Gábor, Sárpátki Ádám, Tamás Gábor

Borítógrafika: Dominic Harman

Tördelés: Malum Stúdió

Copyright © 2016 by Jonathan Strahan

Cover illustration copyright © Dominic Harman, 2016

Hungarian translation © Horváth Norbert, Juhász Viktor, Kleinheincz Csilla, Kőszeghy Anna, Márton Zsófia, Miks-Rédai Viktória, Pék Zoltán, Roboz Gábor, Sárpátki Ádám, Tamás Gábor, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

További copyright információk a könyv végén találhatók.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla, Roboz Gábor

ISBN 978-963-406-363-6

David G. Hartwell emlékére, szeretettel és tisztelettel

– a legjobb szerkesztők közé tartozott a tudományos-fantasztikus irodalom berkein belül.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ez a kötet a tizedik Az év legjobb science fiction és fantasynovellái (The Best Science Fiction and Fantasy of the Year) sorozatban, amelyet 2007-ben indítottam a Night Shade Kiadónál, majd 2013-ban a Solarishoz került. Szeretnék köszönetet mondani Jason Williamsnek és Jeremy Lassennek, amiért a kezdetektől fogva a könyv mellé álltak, és Ross Lockhartnak a sorozaton utóbb elvégzett szorgalmas munkájáért. Külön köszönöm Jonathan Olivernek és Ben Smithnek a Solarisnál, hogy vállalták a sorozat folytatásának kockázatát, és hogy végigvitték. Örökké hálás leszek nekik, amiért belevágtak, és hittek a könyvben és bennem. Külön köszönet csodálatos ügynökömnek, Howard Morhaimnak, aki immár több mint egy évtizede támogat, és segít létrehozni valami jót. Végül pedig szeretnék nagy köszönetet mondani Marianne-nek, Jessicának és Sophie-nak. Mindig azt mondom, hogy minden pillanatot, amit ezeken a könyveken dolgozva töltök, tőlük lopok el, de ez igaz is, és mindörökké hálás leszek nekik a szeretetükért, támogatásukért és nagylelkűségükért.

TARTALOMJEGYZÉK

JONATHAN STRAHAN
ELŐSZÓ
(ford. Kleinheincz Csilla)

NEIL GAIMAN
FEKETE KUTYA
(ford. Juhász Viktor)

PAOLO BACIGALUPI
HAMUVÁROS
(ford. Horváth Norbert)

NALO HOPKINSON & NISI SHAWL
JAMAICAI GYÖMBÉR
(ford. Márton Zsófia)

ALASTAIR REYNOLDS
CSAPATBAN
(ford. Tamás Gábor)

KAI ASHANTE WILSON
KAIDZSÚ MAXIMUS®: VÁLTOZATOS, SZÉP, ÚJ
(ford. Juhász Viktor)

KELLY ROBSON
VERSAILLES VIZEI
(ford. Miks-Rédai Viktória)

GEOFF RYMAN
KAPITALIZMUS A 22. SZÁZADBAN
(ford. Roboz Gábor)

GWYNETH JONES
TUDATOSOK
(ford. Roboz Gábor)

TAMSYN MUIR
A MÉLYTENGER MENYASSZONYA
(ford. Kőszeghy Anna)

CAITLÍN R. KIERNAN
DANCY VS. A PTEROSZAURUSZ
(ford. Roboz Gábor)

SAM J. MILLER
JÉGTÖMBÖK
(ford. Roboz Gábor)

ELIZABETH BEAR
A SZÍV MOCSKOS FELADVÁNYA
(ford. Márton Zsófia)

GREG BEAR
INDUL A GÉP
(ford. Tamás Gábor)

GENEVIEVE VALENTINE
VÉR, HAMU, FONAT
(ford. Kőszeghy Anna)

ALYSSA WONG
SORVADÓ ANYÁNAK ÉHEZŐ LEÁNYA
(ford. Miks-Rédai Viktória)

CATHERYNNE M. VALENTE
LILIOM ÉS SZARV
(ford. Kleinheincz Csilla)

ROBERT REED
A CSÁSZÁRNŐ TELJES POMPÁBAN
(ford. Pék Zoltán)

JEFFREY FORD
A TÉL KÍSÉRTETE
(ford. Kleinheincz Csilla)

IAN MCDONALD
BOTANICA VENERIS: IDA, RATHANGAN GRÓFNŐJE: TIZENHÁROM PAPÍRKIVÁGÁS
(ford. Tamás Gábor)

VONDA N. MCINTYRE
HÚGOCSKÁK
(ford. Sárpátki Ádám)

SAM J. MILLER
OTTHONOK SZELLEMEI
(ford. Roboz Gábor)

NIKE SULWAY
A KAREN JOY FOWLER OLVASÓKÖR
(ford. Márton Zsófia)

KIM STANLEY ROBINSON
FELSZÓLALÁS
(ford. Márton Zsófia)

SIMON INGS
DRÓNOK
(ford. Pék Zoltán)

USMAN T. MALIK
A KOLDUSHERCEG ÉS AZ EUKALIPTUSZDZSINN
(ford. Tamás Gábor)

KELLY LINK
ROMBOLJ ÉS TALÁLJ
(ford. Kleinheincz Csilla)

ANN LECKIE
MÁS NÉVEN A VILÁG
(ford. Kleinheincz Csilla)

FORRÁSOK

ELŐSZÓ

Jonathan Strahan

Üdvözlöm Az év legjobb science fiction és fantasynovellái lapjain! A sorozatban ez a tizedik kötet, amely a megelőző évben kiadott legjobb science fiction és fantasy novellák összegyűjtését tűzte ki célul. Egy évtized hosszú idő, és sok minden változott a kezdetek óta, az azonban állandó maradt, hogy minden évben rengeteg remek science fiction és fantasymű jelenik meg.

Milyen volt tehát az év? Nos, 2015 elég őrült esztendő volt, ha az ember kívülről tekintett be a sci-fi és fantasy akváriumába. A belsős adok-kapok a fősodorbeli médiába is átszivárgott, amitől úgy tűnhetett, mintha az SF háborúban állna önmagával. Nagyjából így is volt. Az egyik csoport ezt tett vagy mondott, a másik meg amazt. Számos kirohanásra került sor, és úgy tűnt, az embernek muszáj állást foglalnia. Mindez nehezebbé tette a science fiction közösséghez tartozást, és ha (sajnálatos módon) akadtak, akik úgy döntöttek, nekik nem éri meg az egész a fájdalmat, ki hibáztathatja őket érte?

Miközben zajlott a csatározás a Régimódi EsEf és az Új között (vagy a Belsős Teniszezők és az Igazak Csapata között, ki-ki döntse el, minek hívja őket) a közösségi médiában és a konferenciák szakmai találkozóin, az élet ment tovább. Új művek jelentek meg. Méghozzá garmadájával. Új szerzők tűntek fel, némelyikük elképesztő tehetség. És továbbra is olyan végtelen áradatban jelentek meg a kisprózai munkák, hogy a bőséggel senki nem is remélhetett lépést tartani, nemhogy elolvasni ezeket. Jó év volt-e tehát a nagy csinnadratta közepette? Ki tudja? Én olvastam néhány egészen kiemelkedő művet, új szerzőkbe szerettem bele, és bátorítást nyertem a szerte a világon mind nagyobb számban megjelenő történetekből. Izgalmas év volt ez olvasói szemmel nézve, és ennél többet aligha kívánhatnék.

2015 nagyobb részét antológiák, gyűjtemények, magazinok olvasásával és e-könyvek és honlapok böngészésével töltöttem, hogy megtaláljam a legjobb novellákat. Az év megkoronázásaként pedig egy szakértői csoporttal összeállítottuk a Locus magazin javasolt olvasmányainak listáját, és kiválasztottam a novellákat ehhez a könyvhöz, ami azzal járt, hogy sokat töprengtem azon, vajon ez jó vagy rossz, vagy mégis milyen év volt. Közben rengeteg véleményt hallottam. „Pocsék év volt novellák tekintetében”, mondta az egyik kolléga, „Rosszabb év fantasyantológiák terén”, mondta egy másik. „Jó év a horror szempontjából”, így a harmadik. És tényleg?

Először is, 2015 is olyan év volt, amikor senki nem olvasta el a megjelent kisprózák többségét sem, nemhogy az egészét. Senkinek sincs használható statisztikája arról, mennyi novella jelenik meg, és nem tudom, megbíznék-e bárkiben, aki azt állítja, tudja a számot. Én úgy tippelek, hogy több mint tízezer új novella jelent meg{1}, de ez csak becslés. A hatalmas áradatban hova forduljon az ember, ha jó novellákat akar olvasni?

A nagyobb magazinok biztonságos választást jelentettek, bár egy magazin sem uralta el az évet. A három nagynak – a Tor.comnak, az Asimov’snak és a Clarkesworldnek – jó éve volt, és talán közülük is a Tor.comé a legjobb. Körülbelül hetente jelentetett meg egy új történetet, mely lehetett szépirodalmi science fiction, fantasy vagy horror. Mivel nagy szerkesztői gárda dolgozik a művek beszerzésén, a honlapnak nincsen egységes szerkesztői hangja, de ez szerintem az előnyére válik. Az év során megjelentette Kelly Robson (Versailles vizei) és Usman T. Malik (A koldusherceg és az eukaliptuszdzsinn) rendkívüli kisregényeit, valamint több rövidebb írást David Herter, Priya Sharma, Michael Swanwick, John Chu, Jeffrey Ford, Yoon Ha Lee és mások tollából. Szeretném kiemelni a Tor.com könyvprogramját, amelyhez az év során novellákat szereztem be. Akadt köztük néhány egészen kiváló írás Kai Ashante Wilsontól, Nnedi Okorafortól, K. J. Parkertől és másoktól.

Az Asimov’s szintén erős évet zárt, talán hosszú ideje a legjobbat. Mint mindig, most is széles választékban közölt sci-fit és fantasyt, és továbbra is támogatja az új szerzőket. Akárcsak a Tor.com esetében, az Asimov’s legjobb történetei kisregény-terjedelműek voltak. Greg Bear „Indul a gép”-e 2015 legjobb hard science fiction kisregénye, amelyben a szerző jól használja a sci-fit arra, hogy fontos témákat vizsgáljon meg. Én ezt választanám ki a Hugo-díjra. Szintén kiemelkedő volt Aliette de Bodard „The Citadel of Weeping Pearls”, Kristine Kathryn Rusch „Inhuman Garbage” és Sam J. Miller „Jégtömbök” című írása. Sam J. Miller és Kelly Robson kiváló évet zárt, több helyen is remek novelláik jelentek meg. Az Asimov’sba további erős írások kerültek be Gregory Norman Bosserttől, Sarah Pinskertől, Robert Reedtől, Indrapramit Dastól és másoktól.

A Clarkesworld fókusza 2015-ben egy általános SF- és fantasymagazin felől év vége felé sokkal inkább a sci-fire tevődött át. A 2015-ös jó év volt, ha nem is a legjobb, és nagyon erős novellákat vonultatott fel Naomi Kritzer, Sam J. Miller, Catherynne M. Valente, Quifan Chen, Aliette de Bodard, Kelly Robson és mások tollából.

A The Magazine of Fantasy and Science Fiction év elején szerkesztőket váltott, a kiadó Gordon van Gelder lemondott, és átadta a szerkesztőség vezetését Charles Coleman Finlay-nek. Nehéz megítélni, hogy a 2015-ben publikált novellák mekkora hányada várt a fiókban a megjelenésre, de az év vége felé az F&SF szélesebb írói palettát kínált, mint az utóbbi időben. Különösen nagy hatással volt rám Carter Scholz hard sci-fi novellája, a „Gypsy” (A Gypsy Plus… című novellagyűjteményéből), Tamsyn Muir lovecrafti „A mélytenger menyasszonya” és Jeffrey Fordtól „A tél kísértete”. Érdekes lesz nyomon követni, hogyan fejlődik a magazin a következő években. Az F&SF-et egyszer a zsáner The New Yorkerjeként jellemezték nekem, és örömmel látnám ismét ebben a státuszban.

A John Joseph Adams és társai szerkesztésében megjelenő Lightspeed könnyen bekerült a legjobbak közé, és talán a legjobb évét zárta Chaz Brenchley, Sam J. Miller, Nike Sulway, Caroline M. Yoachim és Amal El-Mohtar remek novelláival, és több különleges számot is kiadott. Sok más magazin létezik, és sokukban jelentek meg értékes művek. Andy Cox Interzone-jának jó éve volt, megjelentetett egy kiváló novellát Alastair Reynoldstól és más, rendszeresen publikáló szerzői is erős írásokat küldtek. Az Analog továbbra is nívós hard sci-fi írásokat közöl kis retró beütéssel, mint sok éve már. Egyszerűen túl sok magazin létezik, hogy mindről beszélhessek, de szeretném megemlíteni az Uncannyt, amelynek erős első éve volt, és a Shimmer, a Lady Churchill’s Rosebud Wristlet, a Beneath Ceaseless Skies, az Apex, a Cosmos és a Strange Horizons (amely egy kiváló Kelly Link-novellát is megjelentetett) mind említésre méltók.

Nehéz sokat mondanom a 2015-ben megjelent antológiákról, részben, mert magam is szerkesztettem egyet. De bár ez az év valamivel gyengébb volt kiemelkedő eredeti antológiák terén, akadtak köztük jók, amelyek érdemesek a figyelemre. Azt gondolom, Nisi Shawl és Bill Campbell Stories for Chip antológiája 2015 három legjobbja között van, és remek novellákat tartalmazott Geoff Rymantől, Nick Harkawaytől, Nalo Hopkinsontól és Nisi Shawltól. Szintén kiemelkedő Gardner Dozois és George RR Martin nosztalgikus Old Venus antológiája, amely kiváló írásokat tartalmazott Ian McDonaldtól, Elizabeth Beartől, Garth Nixtől, valamint a Microsoft által megjelentetett Future Visions, benne az év legjobb novellái közül néhánnyal Ann Leckie-től, Greg Beartől és Seanan McGuire-től. Kevés tisztán fantasyantológia emelkedett ki 2015-ben, de akadt pár remek dark fantasy/horror gyűjtemény, különösen a The Doll Collection a mindig megbízható Ellen Datlow-tól. Talán a legközelebb egy fantasyantológiához John Joseph Adams katonai fantasyantológiája, az Operation Arcana állt, Genevieve Valentine, Yoon Ha Lee és Carrie Vaughn csodás novelláival. Említést érdemel továbbá Nick Mamatas és Matsumi Washington Hanzai Japan, Ann Vandermeer és John Vandermeer Sisters of the Revolution (szerintem az év legjobb újraközléses antológiája) kötete, és Maggie Stiefwater, Tessa Gratton és Brenna Yovanoff nagyon érdekes írói műhelyantológiája, a The Anatomy of Curiosity.

A megjelent kisprózák mennyiségét tekintve aligha meglepő, hogy a novellagyűjteményeknek is szép évük volt. Magasan a legjobb, vagy legalábbis az én kedvencem, Caitlín R. Kiernan Beneath the Oil-Dark Sea című kötete, benne elemi erejű „Black Helicopters” kisregényével. Ebben az évben tényleg nem jelent meg ennél jobb könyv. Mindemellett egy még hosszabb könyv szintén hatalmasat nyújtott a pénzéért. Majdnem ilyen jó és talán még fontosabb volt Leena Krohn tekintélyes novellagyűjteménye (Collected Fiction), amelyet a Vandermeer házaspár Cheeky Frawg Press kiadója adott ki az év végén, és elképesztő, széles körű betekintést enged ennek a fontos finn szerzőnek a munkásságába. Ez is biztos díjesélyes.

Akadtak további kiemelkedő novellagyűjtemények is az ismertebb szerzőktől. A játékos, kiszámíthatatlan és mindig sziporkázó Kelly Link Get in Trouble kötetét elejétől végéig élveztem. China Miéville Three Moments of an Explosion című kötete hosszú idő után az első könyve, mely az elmúlt időszak novellái mellett újakat is bemutatott, és ezzel a legjobb válogatása a rövidebb írásainak. Nagyon szerettem a „The Dowager of Bees” című novellát, de több másik írás is bekerülhet az év legjobbjai közé. A zsáner szupersztárja, Neil Gaiman szeret novellák mellett mindenféle írásokat összegyűjteni, verseket és különböző szövegeket, amiket az előző években megírt. Legutóbbi kötete, a Felkavaró tartalom többnyire ezt a hagyományt követi, de megtalálhatók benne karrierje legjobb novellái, valamint a „Fekete kutya” című kiváló elbeszélés (amelyet ez a kötet is tartalmaz). Garth Nix, akinek kisprózáit nem méltányolják eléggé, megjelentette első felnőtteknek szóló novellagyűjteményét, a To Hold the Bridge című kötetet. Egy erős, Régi Királyságban játszódó kisregény mellett lenyűgöző változatosságban tartalmaz science fiction, fantasy- és horrorírásokat, és megérdemelten sorolhatjuk 2015 legjobbjai közé.

Ezek természetesen nem az egyedüli figyelemre érdemes novelláskötetek. Szintén kiválóak és a könyvespolcra valók a következők is: Eleanor Arnason Hidden Folk, C.S.E. Cooney Bone Swans (két kiváló kisregénnyel), Nalo Hopkinson Falling in Love with Hominids és Deborah Kalin Cherry Crow Children. Melegen ajánlom a The Best of Gregory Benford című kötetet és a Reality by Other Meanst James Morrow-tól.

Ilyen sok választható műnél mindig nehéz lefaragni a novellák sokaságát arra a 200 000 szavas terjedelemre, ami befér ebbe a könyvbe. Bizonyos esetekben egy magazin vagy antológia elsikkadhat, mert a szerzőnek máshol jobb munkái jelentek meg (mint ebben az évben Kelly Robson és Sam J. Miller esetében); máskor az írások beszerezhetetlenek (sajnos ez egyre erősödő trend, emiatt nem szerepelnek itt például Greg Egan és China Miéville novellái); és persze némelyik fölött a nagy áradatban átsiklott a tekintetem. Igyekeztem azonban egyensúlyt tartani a – talán szabadosan értelmezett – science fiction és a fantasy között, és megosztani néhányat a legjobb írások közül, amelyeket 365, olvasással töltött nap alatt találtam. Visszanézve a 2015-ös olvasmányok skálájára és változatosságára, amelynek csak egy részét említettem meg itt, nehéz másként érezni, mint hogy a zsáner pompás formában van, és hogy a közösségi médiát és a híroldalakat megtöltő mellékes témák valójában nem voltak lényegesek. Jó év volt-e tehát? Mindig az, és most, hogy olvasom a 2016-os írásokat, fantasztikus utazásnak nézek elébe.

Jonathan Strahan

Perth, Nyugat-Ausztrália

2016. január

FEKETE KUTYA

Neil Gaiman

Neil Gaiman (WWW.NEILGAIMAN.COM) Angliában született, és szabadúszó újságíróként dolgozott, majd Kim Newmannel közösen megszerkesztette a Ghastly Beyond Belief című idézetgyűjteményt, és megírta a Don’t Panic: The Official Hitchhiker’s Guide to the Galaxy Companiont. Első képregénye a Violent Cases volt, Sandman-sorozatával pedig generációja legfontosabb képregényírójává nőtte ki magát. Első regénye, a Terry Pratchett-tel közösen írt Az elveszett próféciák (Good Omens) 1991-ben jelent meg, ezt követte a Sosehol (Neverwhere), a Csillagpor (Stardust), az Amerikai istenek (American Gods), a Coraline, Az Anansi-fiúk (Anansi Boys), A temető könyve (The Graveyard Book) és az Óceán az út végén (The Ocean at the end of the Lane). Legutolsó könyve a Felkavaró tartalom (Trigger Warning: Short Fictions and Disturbances). Gaiman művei elnyerték a Carnegie-, a Newbery-, a Hugo-, a World Fantasy-, a Bram Stoker-, a Locus-, a Geffen-, az International Horror Guild, a Mythopoeic- és a Will Eisner Comic Industry díjat.

Egy fejben tíz nyelv lapult bent

Az egyik nyelv kenyérért ment

Hogy etessen holtat s elevent.

Régi fejtörő

I.

KUTYÁK ÉS MACSKÁK

Odakint úgy szakadt az eső, mintha dézsából öntenék.

Árnyék még mindig nem volt biztos benne, hogy tényleg egy valódi pubban van. A helyiség hátsó részében állt ugyan egy parányi pult, néhány méretes farúdra emlékeztető sörcsappal meg pár palackkal, még nagyon magas asztalok is akadtak, ahol vendégek ültek a bárszékszerű ülőalkalmatosságokon, de mindezek ellenére mégis inkább úgy tűnt, mintha valakinek a nappalijában járt volna. A rengeteg kutya látványa csak fokozta ezt az érzést. Mintha ő lett volna az egyetlen, aki eb nélkül érkezett.

– Ezek milyen kutyák? – kérdezte kíváncsian. A kérdéses jószágok leginkább agarakra emlékeztettek, de kisebb termetűek voltak és sokkal épeszűbbnek tűntek, vagy legalábbis mindenképpen nyugodtabbnak és kiegyensúlyozottabbnak, mint az agarak bármelyike, amiket valaha látott.

– Ez egy lurcher – felelte a pub tulajdonosa, aki most lépett ki a pult mögül egy korsó sörrel a kezében, amit magának csapolt. – A legjobb kutya. Minden orvvadász álma. Gyors, okos, halálos. – Lehajolt, és megvakargatta az egyik barna-fehér foltos kutya füle tövét. Az eb kéjesen nyújtózkodva tűrte a vakarászást. Nem tűnt különösebben halálos jószágnak, és ezt Árnyék szóvá is tette.

A kocsmáros, akinek őszbe csavarodó, rőt és nagyon boglyas haja volt, erre merengve vakargatta a szakállát.

– Ebben téved – jegyezte meg. – A múlt héten ennek a kutyának a testvérével sétáltam Cumpsy Lane-en. Egyszer csak látom, hogy ott egy róka, egy nagydarab, vörös ravaszdi, éppen kidugja a fejét a sövényből, nem több mint húsz méterre tőlünk, és a lehető legnagyobb nyugalommal kiflangál az útra. Amint Tüske megpillantotta, már suhant is utána, mint az olajozott ménkű. Mire egyet pislantottam, elkapta a róka koma nyakát, aztán egyetlen harapás, egyetlen rántás, és vége is volt.

Árnyék megnézte magának Tüskét. A szürke kutya a kis méretű kandalló előtt szunyókált. Ő sem tűnt különösen veszélyesnek.

– Miféle fajta egy ilyen lurcher? Angol, igaz?

– Igazából nem konkrét fajta – szólt közbe egy ősz hajú nő, akinek szintén nem volt kutyája, és a közelben támasztotta az egyik asztalt. – Keresztezik őket, hogy minél gyorsabbak és kitartóbbak legyenek. Vadászkutyákból, agarakból, collie-kból.

A mellette álló férfi felemelte az ujját.

– Ehhez nem árt tudni – mondta derűsen –, hogy valaha régen törvény szabta meg, ki tarthatott fajtatiszta kutyát. A köznépnek nem engedték, de keveréket attól még magukhoz vehettek. A lurcherek pedig jobbak és gyorsabbak a pedigrés kutyáknál. – Az ujja hegyével visszatolta az orrára a szemüvegét. Barna pofaszakálla mákosan őszült.

– Személy szerint úgy gondolom, bármelyik keverék többet ér, mint a pedigré – mondta a nő. – Ezért olyan érdekes hely Amerika. Tele van keverékekkel. – Árnyék megtippelni sem bírta, mennyi idős lehetett a nő. A haja ősz volt ugyan, de az arca sokkal fiatalabbnak tűnt.

– Ennek éppen az ellenkezője igaz, édesem – jegyezte meg a pofaszakállas férfi ugyanazon a nyugodt, kellemes hangon –, az amerikaiak sokkal nagyobb becsben tartják a fajtatiszta kutyákat, mint az angolok. Egyszer találkoztam egy nővel az Amerikai Tenyésztők Klubjából, és őszintén mondom, nagyon megijesztett. Rendkívül félelmetes személyiség volt.

– Nem a kutyákról beszéltem, Ollie – mondta a nő –, hanem… Mindegy.

– Mit iszik? – kérdezte a tulajdonos.

Egy falra ragasztott, kézírásos felirat arra hívta fel a vendégek figyelmét, hogy tartózkodjanak a lager jellegű sörök rendelésétől, mert „senki sem szereti, ha arcba verik”.

– Mi számít jónak errefelé? – érdeklődött Árnyék, aki már megtanulta, hogy többnyire ez a legbölcsebb közelítés. A tulajdonos és a nő egymás szavába vágva sorolták a különböző környékbeli söröket és cidereket. A pofaszakállas emberke egy idő után félbeszakította őket, és felvetette, hogy szerinte a jó nem feltétlenül csak a gonosz ellentéte, hanem annál valami sokkal pozitívabb: olyasmi, amitől a világ jobb hely lehet. Aztán hangosan kuncogva jelezte, hogy tréfált, és valójában pontosan tudja, hogy a beszélgetés csak az innivalóról szólt.

A sör, amiből a tulajdonos végül csapolt egy pintet, sötét volt és nagyon keserű. Árnyék nem tudta eldönteni, ízlik-e neki.

– Mi ez? – kérdezte.

– Fekete kutyának hívják – válaszolta a nő. – Hallottam már olyat, hogy azért kapta a nevét, mert egy loncsos, fekete kutyának érzi magát az ember másnap, ha a kelleténél többet ivott belőle.

– Churchill fekete kutyának hívta a depresszióját – jegyezte meg az emberke.

– Igazság szerint egy helyi kutyáról kapta a nevét – szólt közbe egy fiatal nő, aki olajzöld pulóverben támasztotta a falat. – Nem igazi állat. Félig-meddig a képzelet teremtménye.

Árnyék lenézett Tüskére, de az utolsó pillanatban kétségei támadtak.

– Megvakarhatom a fejét? – kérdezte, mert eszébe jutott, milyen szomorú véget ért az a róka. – Nem bánt?

– Dehogyis – mondta az ősz hajú nő. – Imádja, ha vakargatják. Igaz, Tüske?

– Hát… ha úgy vesszük, annak a glossopi mihasznának lekapta az ujját – mondta a tulajdonos. A hangjából egyenlő arányban csendült ki az elismerés és a figyelmeztetés.

– De ő valamelyik helyi közhivatalnál dolgozott, nem? – jegyezte meg a nő. – Mindig úgy gondoltam, hogy őket aztán nyugodtan megharaphatják a kutyák. Vagy az adóellenőröket.

A zöld pulóveres nő Árnyék mellé sétált. Nem ivott semmit. Sötét, rövid haja volt, az orrát és az arcát sűrű foltokban borították a szeplők. Végigmérte Árnyékot.

– Te nem valamelyik helyi hivatalnál dolgozol, igaz?

Árnyék nemet intett.

– Én leginkább turistának nevezném magamat – felelte. Ebben volt némi igazság. Végül is a világot járta.

– Kanadai? – kérdezte a pofaszakállas férfi.

– Amerikai – válaszolta Árnyék. – De hosszú ideje úton vagyok.

– Ez esetben – vetette közbe az ősz hajú nő – mégsem turista. A turista megérkezik, megnézi az érdekességeket, és már megy is haza.

Árnyék mosolyogva vállat vont, aztán lehajolt a tulajdonos lurcherjéhez, és megsimogatta a jószág nyakát.

– Nem vagy kutyás, igaz? – kérdezte a sötét hajú nő.

– Nem vagyok kutyás – felelte Árnyék.

Ha teljesen más személyiség lett volna, olyasvalaki, aki például megosztja másokkal, mire gondol, akkor talán elmesélte volna a pulóveres nőnek, hogy a felesége fiatalabb korában kutyákat tartott, és Árnyékot olykor kutyuskámnak nevezte, mert hiába szeretett volna állatot tartani, nem tehette meg.

Árnyék azonban megtartotta magának a gondolatait. Ezt például kifejezetten kedvelte az angolokban: ha szerették is volna tudni, mi jár a fejében, akkor sem faggatóztak. A saját, belső világa megmaradt saját, belső világnak. Árnyék felesége már három éve meghalt.

– Személy szerint úgy gondolom – mondta a pofaszakállas férfi –, hogy valaki vagy kutyás, vagy macskás. Ezek szerint maga macskás.

Árnyék ezen elgondolkodott egy kicsit.

– Nem is tudom – felelte végül. – Gyerekkorunkban rengeteget költöztünk, ezért sosem voltak állataink. De…

– Csak azért hoztam fel a dolgot – folytatta a férfi –, mert a házigazdánknak van egy macskája, amit egyszerűen látnia kell.

– Régebben itt kint volt a helye, de átpateroltuk a hátsó helyiségbe – jegyezte meg a tulajdonos a pult mögül. Árnyék azon tűnődött, vajon hogyan képes a férfi ilyen könnyedén követni a beszélgetés fonalát, miközben sorban veszi fel az ételrendeléseket és szolgálja ki az italokat.

– Miért? – kérdezte. – Idegesítette a kutyákat?

Odakint még szilajabbul kezdett rá az eső. A szél nyöszörgött, aztán tutulni kezdett, végül hangos vonyításba csapott át. A kisméretű kandallóban pattogó tűz szikrákat szórva felköhögött.

– Nem egészen úgy, mint gondolja – válaszolta a tulajdonos. – Akkor találtunk rá, amikor a bővítéskor kiütöttük a szomszéd helyiség falát. Jöjjön, nézze meg – tette hozzá vigyorogva.

Árnyék követte a férfit a szomszéd helyiségbe. A pofaszakállas vendég meg az ősz hajú nő kicsit lemaradva követték.

Árnyék vetett egy pillantást a pult felé. A sötét hajú nő nem jött velük, de amikor találkozott a tekintetük, barátságosan visszamosolygott rá.

A szomszéd szoba sokkal tágasabb és világosabb volt, és kevésbé hasonlított egy átlagos nappalira. Az asztaloknál vendégek ültek és ettek. Az étel látványra és illatra is kifejezetten csábítónak tűnt. A tulajdonos a helyiség hátsó részébe vezette Árnyékot, ahol egy poros üvegvitrin állt.

– Itt van – jelentette be büszkén.

A macska barna volt, és első pillantásra inakból és anyagiasult kínszenvedésből tapasztott szobornak tűnt. A szeme helyén tátongó lyukakból szinte sugárzott a harag és a fájdalom, eltátott szája pedig azt az érzést keltette, mintha az állat ásítás közben változott volna cserzett bőrbálvánnyá.

– A szokás, hogy az építkezés során állatokat dugnak az épület oldalába, mert akkor nem dől össze a ház, nem igazán különbözik attól, amikor élő gyermekeket falaztak be az alapzatba – magyarázta a pofaszakállas férfi. – Habár nekem személy szerint a mumifikált macskákról mindig az a rengeteg macskamúmia jut eszembe, amit Egyiptomban találtak, Básztet istennő bubasztiszi szentélye körül. Mivel tonnaszámra hevertek ott a tetemek, áthajózták az egészet Angliába, ahol olcsó trágyának darálták le a múmiákat, és azzal szórták meg a mezőket. A viktoriánusok festéket is készítettek belőlük. Barnát, ha jól emlékszem.

– Elég nyomorultul néz ki szegény – mondta Árnyék. – Milyen régóta lehet itt?

A tulajdonos a szakállát vakargatta.

– Úgy saccoljuk, hogy a falat, ahol rátaláltunk, valamikor 1300 és 1600 között építhették. Ezt az egyházközség feljegyzéseiből tudjuk. 1300-ban még nincs itt semmi, 1600-ban pedig már áll egy épület. Senki sem tudja, mi történhetett a kettő között.

Az üvegvitrinbe zárt halott, csupasz és barnára cserzett macska üres, feketelyuk-szeme mintha őket figyelte volna.

Mindent látok, amit a népem lát, súgta egy hang valahol Árnyék gondolatai mélyén. Egy pillanatra a macskamúmiákkal trágyázott mezőkre gondolt, és arra, vajon miféle furcsa termést hozhattak azok a földek.

– Az öreg ház falába tették – szavalta a férfi, akit Ollie-nak hívtak. – Ott halt meg, de előtte ott élt, se könny, se kacaj nem kísérte mentét. Sok mindent építettek be a falakba a régiek, akik így akartak gondoskodni arról, hogy az épület épségben és biztonságban maradjon. Néha gyermekeket is. Állatokat. Természetesen a templomok sem voltak kivételek.

A feltámadó eső szabálytalan dobpergésként verte végig az ablaküveget. Árnyék megköszönte a tulajdonosnak, hogy megmutatta neki a macskát. Visszaballagtak a söntésbe. A sötét hajú nő már nem volt ott, és Árnyékban egy pillanatra sajnálkozásra hasonlító érzés sajdult fel. A nő kedvesnek látszott. Árnyék fizetett egy kört a pofaszakállas férfinak, az ősz hajú nőnek és a tulajdonosnak.

– Árnyéknak szólítanak – mondta bemutatkozásképpen. – A vezetéknevem Moon.

A pofaszakállas férfi lelkesen összecsapta a tenyerét.

– Nahát! Ez csodálatos! Sráckoromban volt egy Árnyék nevű farkaskutyám. Ez a valódi neve?

– Mindenki így szólít – válaszolta Árnyék.

– Moira Callanish vagyok – mondta az ősz hajú nő. – Ő az élettársam, Oliver Bierce. Oliver rendkívül művelt, és egy pillanatig se higgye, hogy nem próbálja majd meg a tudása teljes tárházát magára zúdítani.

Kezet fogtak. Amikor a tulajdonos megjelent az italokkal, Árnyék megkérdezte, van-e kiadó szobája. Eredetileg úgy tervezte, hogy még aznap éjjel továbbgyalogol, azonban egyelőre nem úgy tűnt, mintha a felhőszakadás belátható időn belül feladná. Strapabíró túrabakancsa és vízálló esőkabátja volt ugyan, de nem akart a zuhogó esőben gyalogolni.

– Régebben volt, de időközben visszaköltözött a fiam. Ha valaki nagyon részeg, akkor előfordul, hogy szólok neki, inkább dőljön le a pajtában, de ennél komolyabbra nem telik mostanság.

– A faluban nem találok kiadó szobát?

A tulajdonos a fejét ingatta.

– Egy ilyen ocsmány éjszakán kizárt. De ha elindul itt az úton, Porsett alig pár mérföld, és ott van egy rendes szálloda. Átszólok Sandrának, hogy hamarosan megérkezik. Hogy hívják?

– Árnyék – felelte Árnyék ismét. – A vezetéknevem Moon.

Moira Oliverre pillantott, és halkan mondott neki valamit, amiből Árnyék annyit hallott csak, hogy „befogadjuk?”, Oliver pedig egy pillanatig az ajkát harapdálta, majd váratlanul lelkesen bólintott.

– És mit szólna ahhoz, ha nálunk töltené az éjszakát? A vendégszoba mérete inkább egy tárolószekrénnyel vetekszik, de van benne ágy. És meleg. Meg száraz.

– Ezer örömmel – mondta Árnyék. – Kifizetem.

– Ne butáskodjon – mondta Moira. – Nekünk öröm, hogy vendégül láthatjuk.

II.

BITÓ

Olivernek és Moirának is volt esernyője. Oliver addig erősködött, amíg Árnyékra erőltette a sajátját, és rámutatott, hogy mivel jóval magasabb, őt is tökéletesen meg tudja védeni a szakadó esőtől.

A párocska mindkét tagjánál akadt egy-egy zseblámpa is, amit ők csak lámpásnak neveztek. Árnyéknak a szóról régi horrorfilmek jutottak eszébe, ahol a falusiak megrohamozzák a hegytetőn magasodó kastélyt, és a villámlás meg a mennydörgés még inkább rásegített erre a képre. Ma éjjel életre keltelek, teremtmény! – gondolta, és bármilyen nevetségesen is csengett ez a mondat, valójában megborzongott tőle. A mumifikált macska látványa különös hangulatba ringatta.

A szántóföldek közötti keskeny utakon ballagtak, ahol vadul hömpölygött az esővíz.

Moira megpróbálta túlharsogni a zivatar lármáját.

– Kellemes éjszakákon egyszerűen csak átvágunk a földeken, de most minden sáros és csúszós, ezért a Bundás-dűlőn megyünk inkább. Nézze ott azt a fát! Valaha bitó volt. – A keresztút mellett álló, rendkívül vastag törzsű szikomórfára mutatott. Nem sok ága maradt, és azok is úgy meredtek az éjszakába, mintha nem tudnák, mit keresnek itt.

– Moira a húszas évei óta itt él – mondta Oliver. – Jómagam nagyjából nyolc éve költöztem ide Londonból. Turnham Greenből. Eredetileg nyaralni jöttünk ide, még tizennégy éves koromban, és sohasem felejtettem el a helyet. Nem igazán lehet.

– Ez a föld beleivódik az ember vérébe – tette hozzá Moira. – Kis túlzással.

– A vér pedig beleivódik a földbe – mondta Oliver. – Akár így, akár úgy. Vegyük például ezt a bitót. Ezen lógott a vaskaloda. Akit oda bezártak, addig maradt bent, amíg semmi sem maradt belőle. A hajából a madarak raktak fészket, a húsát felzabálták a hollók, még a csontjait is tisztára csipegették. Legfeljebb akkor szabadultak meg a hullától, ha akadt helyette másik.

Árnyék többé-kevésbé biztosra vette, hogy tudja, mi az a vaskaloda, de azért a biztonság kedvéért megkérdezte. Abból soha nincsen baj, ha valaki kérdez, Oliver pedig határozottan olyan embernek tűnt, aki szeretett tudni különös apróságokat, és szívesen meg is osztotta azokat másokkal.

– Mint egy hatalmas, vasból kovácsolt kalitka. Eredetileg kivégzett bűnözők holttestét állították benne közszemlére, miután végrehajtották rajtuk az ítéletet. A kalitkát lezárták, nehogy a család vagy a barátok visszalophassák a tetemet, és tisztességes, keresztény módon eltemethessék. A látvány minden járókelőt emlékeztetett a törvénytisztelő magatartás fontosságára, bár kétlem, hogy bárkit valóban visszariasztott volna a bűnözéstől.

– Kiket végeztek ki?

– Mindenkit, aki kicsit is balszerencsés volt. Háromszáz évvel ezelőtt több mint kétszáz különböző bűntényért járt a halálbüntetés. Ebbe olyasmik is beleszámítottak, ha valaki egy hónapnál hosszabb ideig utazott vándorcigányokkal, birkát lopott… vagy bármit lenyúlt, ami 12 pennynél többet ért… sőt elég volt megírni hozzá egy fenyegető levelet.

Valószínűleg egészen sokáig tudta volna folytatni még a listát, de Moira félbeszakította.

– Olivernek igaza van a halálbüntetéssel kapcsolatban, de errefelé csak a gyilkosoknak járt a vaskaloda. És sokszor megesett, hogy egy hulla húsz évig hevert a ketrecben. Nem volt túl gyakori errefelé az emberölés. – Majd, mintha csak kevésbé komor irányba akarta volna terelni a beszélgetést, így folytatta: – Ahol most sétálunk, az a Bundás-dűlő. A helybéliek szerint tiszta éjszakákon, ami a mairól nem igazán mondható el, itt bárkinek a nyomába szegődhet az Öreg Bundás. Aki amolyan természetfeletti kutya.

– Még sohasem láttuk – jegyezte meg Oliver. – Szép éjszakákon sem.

– Ami kifejezetten jó – tette hozzá Moira –, mert aki meglátja a kutyát, az meghal.

– Tegyük hozzá, hogy Sandra Wilberforce állítólag látta, és majd kicsattan az egészségtől.

Árnyék ezen elmosolyodott.

– És mit csinál az Öreg Bundás?

– Semmit az égvilágon – mondta Oliver.

– De igen! – tiltakozott Moira. – Hazáig követ. Aztán nem sokkal később meghalsz.

– Ez nem hangzik túl félelmetesnek – mondta Árnyék. – Leszámítva azt a részt, ahol az illető meghal.

Megérkeztek a domb aljára. Az esővíz megáradt patakként nyaldosta Árnyék vastag túrabakancsát.

– Hogyan találkoztak először? – kérdezte. Párok esetében ez általában biztonságos kérdés volt.

Oliver válaszolt elsőnek.

– A pubban. Itt nyaraltam.

– Amikor Oliverrel találkoztam, volt éppen valakim – mondta Moira. – Aztán egy nagyon rövid, nagyon viharos affért követően mindent a sutba hajítottunk, és összejöttünk. Ami egyáltalán nem jellemző ránk.

Valóban nem olyanoknak tűntek, akik csak úgy mindent feladnak egy pillanat alatt, gondolta Árnyék. De az emberek furcsák. Tudta, hogy erre valamit mondania kellene.

– Egy időben házasember voltam. A feleségem meghalt egy autóbalesetben.

– Ez szörnyű – mondta Moira.

– Már nem lehet rajta változtatni – mondta Árnyék.

– Ha hazaérünk, mindenkinek készítek egy forró whiskykoktélt – mondta Moira. – Whisky, gyömbérbor és forró víz. És beülök egy nagy kád vízbe, mielőtt megvesz az isten hidege.

Árnyék megpróbálta elképzelni, milyen lehet egy isten hidege, és megborzongott.

Hirtelen megújult erővel kezdett rá az eső, és egy váratlan villámcsapás vakuvillanásként égette a létezésbe a külvilágot: a terméskőből rakott fal minden egyes szürke szikladarabját, minden fűszálat, minden pocsolyát és minden fatörzset ragyogó fénnyel világított meg, majd a tájat elnyelte az előzőnél is sűrűbb sötétség, és csak az utóképek derengése maradt meg Árnyék előtt.

– Mi az ott? – kérdezte hirtelen Oliver. – A mindenségit… – Felmordult az ég, és hosszasan morajlott. Árnyék megvárta, amíg elhal a mennydörgés, és csak utána próbált meg beszélni.

– Én nem láttam semmit – mondta. Újabb villám lobbant, ezúttal kevésbé vakító fénnyel, és valami mintha valóban mozgott volna az egyik szántóföld szélén. – Az ott?

– Egy szamár – mondta Moira. – Csak egy szamár.

Oliver megtorpant.

– Nem erre kellett volna jönnünk. Taxit kellett volna hívnunk! Butaság volt az egész.

– Ollie! – szólt rá Moira. – Mindjárt otthon vagyunk. És ez csak egy kis eső! Nem vagy cukorból.

Újabb villám lobbant, de olyan szemkápráztató fénnyel, hogy majdnem teljesen elvakította Árnyékot. A mezőn nem volt az égvilágon semmi. Visszatért a sötétség. Árnyék Oliver felé fordult, de az emberke már nem állt mellette. A zseblámpája a földön hevert. Árnyék pislogva próbálta visszanyerni a látását. A férfi a dűlőút mellett gubbasztott a vizes füvön, teljesen magába roskadva.

– Ollie? – Moira már ott kuporgott mellette. Az esernyőjét letette a földre. A férfi arcába világított, majd felnézett Árnyékra. – Nem ülhet csak így itt! – jelentette ki zavart, aggodalmas hangon. – A szakadó esőben!

Árnyék a zsebébe süllyesztette Oliver zseblámpáját, a közös esernyőjüket Moira kezébe nyomta, aztán felemelte a férfit. Oliver nem bizonyult különösebben nehéznek, Árnyék pedig nagydarab ember volt.

– Messze vagyunk még?

– Nem – válaszolta a nő. – Nem annyira. Mindjárt otthon leszünk.

Némán mentek tovább. Elhaladtak egy falu szélén álló templom mellett, aztán beértek a faluba. Az utcát szegélyező szürke kőházak ablakaiból fény áradt. Moira befordult az egyik épület mellett, és egyenesen egy ház felé tartott, ami kissé távolabb állt az úttesttől. Árnyék követte. A nő tartotta neki az ajtót.

A konyha tágas volt és meleg, az egyik falnál pedig egy heverő állt, amit félig elborítottak a magazinok. A mennyezet gerendái annyira alacsonyan lógtak be fentről, hogy Árnyéknak be kellett húznia a fejét. Lerángatta Oliverről az esőkabátot, és a ruhadarabot ledobta a deszkapadlóra, ahol rögtön tócsát is eresztett. Aztán lefektette a férfit a heverőre.

Moira megtöltötte a vízforralót.

– Ne hívjunk mentőt? – kérdezte Árnyék.

A nő nemet intett.

– Gyakran történik vele ilyesmi? Egyszer csak felbukik, és elájul?

Moira figyelmét teljesen lefoglalta, hogy bögréket szedegessen le a polcról.

– Történt már ilyesmi. Csak nagyon régen. Oliver narkolepsziában szenved, és ha valami nagyon meglepi vagy megijeszti, hajlamos kiütni magát. Hamarosan magához tér. Teát akar majd inni. Ő ma biztosan nem kap a whiskyből. Néha eléggé kába, és nem tudja, hol van, máskor viszont pontosan képben van, mi történt addig, amíg nem volt magánál. És gyűlöli, ha bárki nagy felhajtást csinál a dologból. Tegye csak le a zsákját a sparhelt mellé.

Felforrt a víz. Moira megtöltött egy teáskannát.

– Ollie rendes teát kap. Azt hiszem, a magam részéről maradok a kamillánál, különben szemhunyásnyit sem alszom ma éjjel. Ez majd megnyugtatja az idegeimet. Mit kér?

– A fekete tea tökéletes lesz – felelte Árnyék. Aznap több mint húsz mérföldet tett meg gyalogszerrel, ezért nem hitte volna, hogy gondjai lennének az alvással. Nem bírta hova tenni Moirát. Teljesen összeszedetten viselkedett ahhoz képest, hogy az élettársa az előbb vesztette el az eszméletét, és Árnyék nem tudta eldönteni, ebből a higgadtságból mennyi írható annak a számlájára, hogy egy idegen előtt nem akart gyengének mutatkozni. Kifejezetten csodálta ezért, de egyúttal meglehetősen különösnek is találta a dolgot. Az angolok furcsa népek voltak. Azt viszont teljesen megértette, ha valaki utálta a „felhajtást”. Azt nagyon megértette.

Oliver mocorogni kezdett. Moira máris ott termett mellette egy bögre teával a kezében, és ülő helyzetbe segítette. A férfi enyhén kába arckifejezéssel belekortyolt az italba.

– Egészen hazáig követett – szólalt meg társalgási hangnemben.

– Ki követett, drágám? – Moira hangja szilárd volt, de ki lehetett hallani belőle az aggodalmat.

– A kutya – felelte a heverőn ülő férfi két korty között. – A fekete kutya.

III.

VÉR

Aznap éjszaka Árnyék sokáig üldögélt Moira és Oliver társaságában az asztalnál, és sok mindent megtudott róluk: kiderült például, hogy Oliver sem boldog, sem elégedett nem volt annál a londoni reklámügynökségnél, ahol dolgozott. Felköltözött ebbe a faluba, és rendkívül fiatalon korkedvezményes nyugdíjba ment. Kezdetben kikapcsolódásként, majd egyre inkább az anyagiak miatt, a környék jellegzetes, habarcs nélkül rakott kőfalait javítgatta vagy újakat épített. Mint kifejtette, a kőfalak építése egyszerre művészet és szakma, mellette kiváló testmozgás, és ha helyesen csinálják, tökéletesen kikapcsolja az elmét, úgy, mint a meditáció.

– Valaha több százan építettek kőfalakat errefelé. Mostanra alig tucatnyian maradtak, akik értenek hozzá. A szárazon rakott falakat betontéglával vagy cementtel pótolják. Kihalóban a szakma. Nagyon szívesen megmutatom, hogyan kell csinálni. Hasznos tudás amúgy. Ha az ember megfogja a követ, az néha magától megmondja, hol a helye. Onnantól fogva mozdíthatatlan. Egy tankkal sem lehet ledönteni. Bámulatos dolog ez.

Árnyék azt is megtudta, hogy Oliver pár évvel ezelőtt súlyos depresszióban szenvedett, nem sokkal azután, hogy összejött Moirával, de az elmúlt pár évben már nagyon jól érezte magát. Vagyis, helyesbített gyorsan, viszonylag jól.

Megtudta, hogy Moira anyagilag teljesen független, és a családi pénzalapnak hála, sem neki, sem a testvéreinek nem kellett volna egy percet sem dolgoznia egész életükben, ennek ellenére elvégezte a tanárképzőt. Az is kiderült, hogy már egy ideje nem tanít, viszont az itteni közösség rendkívül aktív tagja, és sikeresen kampányolt a helyi buszjáratok megmentéséért.

Abból, amit Oliver nem mondott el, Árnyék számára világossá vált, hogy Oliver valamitől retteg, nagyon-nagyon retteg, és amikor Moirával arról faggatták, mitől ijedt meg ennyire a mezőn, és mit jelent az, hogy a fekete kutya hazáig követte, akkor a férfi válasz helyett dadogva elütötte a dolgot valamivel. Árnyék ebből azt is megtudta, hogy Olivert nem érdemes faggatni erről.

Moira és Oliver a következőket tudták meg Árnyékról aznap este:

Nem sok mindent.

Árnyék szimpatikusnak találta őket. Nem volt ostoba: megtörtént már vele, hogy megbízott valakiben, aki elárulta, de ezt a párt határozottan megkedvelte, és tetszett neki a házuk illata is – a kemencében sült kenyér, lekvár és diófapác illata –, és amikor nyugovóra tért a parányi vendégszobában, még mindig a pofaszakállas emberke miatt aggódott. Mi van, ha mégsem egy szamár volt az, amit egy villanásra látott a mezőn? Akkor mi van?

Mire felébredt, elállt az eső. Az üres konyhában készített magának egy pirítóst. Kinyílt a hátsó ajtó, és Moira jött be a kertből, ahonnan jókora fuvallatnyi jéghideg levegőt is hozott.

– Jól aludt? – kérdezte.

– Igen. Nagyon jól. – Árnyék azt álmodta, hogy egy állatkertben járt. Minden irányból állatok vették körül, de egyiket sem látta, csak hallotta, hogy horkantgatva motoznak a ketreceikben. Gyerek volt, az édesanyja fogta a kezét, és tudta, hogy őt most szeretik és biztonságban van. Megtorpant az oroszlánketrec előtt, de a rácsok mögött egy szfinx csapkodott a farkával, mert alul oroszlán volt, felül egy ember nő. A szfinx Árnyékra mosolygott, és a mosolya Árnyék édesanyjáé volt. Amikor megszólalt, akcentusos, kedves hangon beszélt, amiről Árnyéknak nagy termetű macskafélék jutottak eszébe.

– Ismerd meg tenmagad – mondta a szfinx.

– Tudom, ki vagyok – felelte a rácsot szorongató Árnyék az álomban. A vasrudakon túl sivatag volt. Látszottak a piramisok. Árnyékok festették meg a homokot.

– És ki lennél, Árnyék? Mi elől menekülsz? És merrefelé tartasz?

– Ki vagy te?

Árnyék ekkor felébredt, és az első gondolata az volt, miért kérdezi ezt magától, a másik pedig az, hogy nagyon hiányzik az édesanyja, aki húsz éve halt meg, amikor Árnyék még kamasz volt. De a furcsa, biztonságos érzés továbbra is kitartott, mert érezte a kezén az édesanyja érintését.

– Ollie sajnos nem érzi magát jól ma reggel – mondta Moira.

– Ezt sajnálattal hallom.

– Hát igen. Mindegy, ezzel nem lehet mit tenni.

– Nagyon köszönöm a vendéglátást. Azt hiszem, ideje lassan indulnom.

Moira Árnyékra nézett.

– Megnézne valamit a kedvemért?

Árnyék bólintott, majd követte a nőt. Kiléptek az ajtón, és megkerülték a házat. Moira a virágágyásra mutatott.

– Maga szerint ez mire emlékeztet?

Árnyék leguggolt.

– Egy óriási kutya lábnyomai voltak – válaszolta. – Hogy Watson doktort idézzem.

– Igen – mondta a nő. – Azok.

– Ha egy kísértetkutya garázdálkodik errefelé – vetette fel Árnyék –, nem szabadna nyomokat hagynia, nem?

– Nem igazán vagyok a téma szakértője – mondta Moira. – Volt egy barátnőm, aki rengeteget tudott volna mesélni erről, de… – Nem fejezte be a mondatot. Aztán kicsit élénkebben hozzátette: – Tudja, két házzal arrébb Mrs. Camberley-nek van egy dobermanja. Furcsa teremtés. – Árnyék nem tudta eldönteni, vajon Mrs. Camberley vagy a kutyája a furcsa teremtés.

A tegnap éjszaka eseményei így reggelre kevésbé látszottak aggasztónak és különösnek, és sokkal megmagyarázhatóbbnak tűnt az egész. Mit számított, ha egy furcsa kutya hazáig kísérte őket? Oliver megijedt vagy megrémült, és vagy a narkolepszia, vagy a zaklatottság miatt elájult.

– Mielőtt elindul, csomagolok ebédet – mondta Moira. – Főtt tojást, ilyesmit. Jól jön majd útközben.

Besétáltak a házba. Moira kiment a konyhából, hogy elpakoljon valamit, és nagyon feldúltan tért vissza.

– Oliver bezárkózott a fürdőszobába.

Árnyék nem igazán tudta, erre mit kellene mondania.

– Tudja, mit szeretnék? – folytatta a nő.

– Nem.

– Szeretném, ha beszélne vele. Szeretném, ha Oliver kinyitná az ajtót. Ha szóba állna velem. Hallom, hogy bent motoz. Hallom, hogy odabent van. – Elhallgatott, majd azt mondta:

– Remélem, nem megint magát vagdossa.

Árnyék visszament az előszobába, megállt a fürdőszoba előtt, és Olivert szólongatta.

– Hall engem? Minden rendben?

Semmi. Egy mukkanás sem hallatszott bentről.

Árnyék az ajtóra nézett. Tömör fából készült. Öreg ház volt ez, egy olyan korból, amikor mindent stabilnak és tartósnak építettek. Árnyék aznap reggel járt a mosdóban, és emlékezett rá, hogy az ajtót egy beakasztható kampóval lehetett bezárni. Nekifeszült a kilincsnek, ránehezedett, majd vállal nekivágódott az ajtónak, ami hangos reccsenéssel és szilánkokat szórva engedett is.

Árnyék a börtönben végignézte egy férfi halálát, akit egy teljesen értelmetlen vitában leszúrtak. Mai napig nem felejtette el, hogyan gyűlt tócsába a vér a férfi alatt, ott, a börtönudvar hátsó sarkában. Felkavaró látvány volt, de kényszerítette magát, hogy ne fordítsa el a tekintetét. Valamiért úgy érezte, hogy tiszteletlenség lenne elfordulni.

Oliver meztelenül feküdt a fürdőszoba padlóján. Fakó, fehér bőre volt, mellkasát és ágyékát sűrű, sötét szőrzet borította. Egy régi típusú borotvakést szorongatott a kezében. Ezzel a szerszámmal vagdosta össze magát mindenhol: a karját, a mellbimbója fölötti részt, a belső combját és a nemi szervét. Vér borította a testét, a linóleumot, a zománcozott, fehér fürdőkádat. Oliver szeme kerek volt és nagy, akár egy madáré. Egyenesen Árnyékra bámult, de egyáltalán nem volt biztos, hogy látja is.

– Ollie? – hallatszott Moira hangja a folyosóról. Árnyék csak most vette észre, hogy elállta az ajtót, de hirtelen nem tudta eldönteni, félreálljon-e, mert akkor a nő rögtön meglátja a testet a padlón.

Lekapott egy rózsaszín törülközőt a tartóról, és Oliver köré csavarta. Ezzel végre felkeltette az emberke figyelmét. Úgy pislogott, mintha most vette volna csak észre Árnyékot, majd megszólalt:

– A kutya – mondta. – A kutyának kell. Ennie kell, érti. Kezdünk összebarátkozni.

– Ó, te jóságos ég! – kiáltott fel Moira a folyosón.

– Hívom a mentőket.

– Inkább ne, ha megkérhetem – mondta a nő. – Sokkal jobb neki itthon velem. Én nem is tudom, mit… Kérem.

Árnyék felemelte a törülközőbe csavart Olivert a padlóról, és mintha csak egy kisgyerek lett volna, kézben átvitte a hálóba, és lefektette az ágyra. Moira végig a sarkában volt. Felkapott egy iPadet az ágy mellől, rábökött a kijelzőre, és megszólalt a zene.

– Mély levegőt, Ollie! – mondta. – Ne felejtsd el, mély levegőt! Minden rendben lesz. Rendbe fogsz jönni.

– Nem kapok levegőt – felelte Oliver vékonyka hangon. – Nem igazán. A szívemet viszont érzem. Érzem, ahogyan dobog.

Moira megszorította a férfi kezét, és leült mellé az ágyra, Árnyék pedig magukra hagyta őket.

Amikor Moira feltűrt ujjú ingben, fertőtlenítő krém illatát árasztva visszatért a konyhába, Árnyék a heverőn üldögélt, és a környékbeli kirándulóösvényekről szóló brosúrát olvasgatta.

– Hogy van?

A nő vállat vont.

– Olivernek segítségre lenne szüksége.

– Igen. – Moira a konyha közepén álldogált, és úgy nézelődött, mintha nem tudná eldönteni, melyik irányba forduljon. – Ma… szóval mindenképpen ma akar indulni? Oda kell érnie időben valahova?

– Nem várnak sehol. Senki.

Moira Árnyékra nézett. Az arca sokat öregedett az elmúlt egy órában.

– Amikor utoljára ilyesmi történt, kellett hozzá pár nap, de utána kutya baja sem volt. Nála nem tart sokáig a depresszió. Szóval arra gondoltam, nem lenne-e kedve esetleg maradni még egy kicsit. Már hívtam a nővéremet, de éppen egy költözés kellős közepén van. Egyedül viszont nem megy. Képtelenség. Még egyszer nem bírom végigcsinálni. De ha már várják, akkor nem kérhetek olyat, hogy maradjon még.

– Nem vár rám senki – ismételte Árnyék. – És szívesen maradok. Viszont azt hiszem, Olivernek szakértő segítségre lenne szüksége.

– Igen – bólintott Moira. – Ez így van.

Aznap délután beállított dr. Scathelocke, Oliver és Moira közös barátja. Árnyék számára nem volt teljesen egyértelmű, vajon a vidéki brit háziorvosok még mindig házhoz jönnek-e, vagy szimplán egy szociális jellegű látogatásról volt szó. Az orvos húsz perccel később lépett ki a hálószobából.

– Egyik seb sem mély – közölte, amikor helyet foglalt Moirával szemben a konyhaasztalnál. – Klasszikus segélykiáltás. Őszintén szólva a megszorítások óta nem sok olyasmit tehetünk érte egy kórházban, amit itthon nem tudnál megtenni érte. Régebben tucatnyi nővér dolgozott azon az osztályon, most meg valószínűleg teljesen meg fogják szüntetni. Az épület meg visszaszáll a helyiekre. – Dr. Scathelocke-nak vörösesszőke haja volt, és a magasságát tekintve Árnyékkal vetekedett, csak cingárabb kiadásban. A pub tulajdonosára emlékeztetett, és Árnyéknak futólag eszébe jutott, hátha rokonok. Az orvos közben kitöltött pár receptet, amiket Moira Árnyék kezébe nyomott, az autója, egy régi, fehér Land Rover slusszkulcsával együtt.

Árnyék átautózott a szomszéd faluba, megkereste a parányi gyógyszertárat, és megvárta, amíg összeállítják a felírt gyógyszereket. Kicsit feszengve ácsorgott a neonfényes polcok között, és a szépen felsorakoztatott napolajakat meg naptejeket nézte, amelyek haszontalanul szomorkodtak a nyirkos, hideg nyári időben.

– Csak nem a titokzatos amerikai idegen? – szólalt meg egy női hang a háta mögött. Árnyék megfordult. Az illetőnek rövid, sötét haja volt, és ugyanazt az olajzöld pulóvert viselte, mint a pubban.

– Nagyon úgy fest – felelte Árnyék.

– A szóbeszéd szerint besegítesz egy kicsit, amíg Ollie gyengélkedik.

– Ez gyors volt.

– Egy kis faluban a pletyka a fénysebességnél is gyorsabban terjed. A nevem Cassie Burglass.

– Az enyém Árnyék. A vezetéknevem Moon.

– Jó név – mondta a nő. – Egészen libabőrös leszek tőle – tette hozzá, és elmosolyodott. – Ha továbbra is folytatnád a kószálást, amíg itt vagy a környéken, érdemes kilátogatni a falu mögötti hegyre. Kövesd a felfelé vezető ösvényt az elágazásig, aztán fordulj balra. Ez felvisz a Woden-hegy tetejére. Bámulatos onnan a kilátás. A gyalogösvény nyilvános. Mindig balra és felfelé. El sem tévesztheted.

Árnyékra mosolygott. Talán csak kedves akart lenni egy idegennel.

– Amúgy nem lep meg, hogy még mindig itt vagy – folytatta Cassie. – Nehéz itt hagyni ezt a helyet, ha egyszer az emberbe vájta a karmait. – Megint Árnyékra mosolygott, őszinte, kedves mosollyal, és egyenesen a férfi szemébe nézett, mint aki döntésre akar jutni valamiben. – Ha jól látom, Mr. Patel összeszedte a gyógyszereket. Örültem a találkozásnak, titokzatos amerikai idegen.

IV.

CSÓK

Árnyék besegített Moirának. Lesétált a falusi boltba, és beszerezte a bevásárlólistán szereplő holmikat, amíg Moira a házban maradt, és vagy a konyhaasztalnál írogatott, vagy idegesen ácsorgott a hálószoba ajtaja előtt. Nagyon ritkán beszélt. Árnyék a fehér Land Roverrel intézte a megbízásokat, és Olivert szinte kizárólag csak a folyosón látta, amikor az emberke átcsoszogott a hálóból a fürdőszobába vagy vissza. Oliver egyszer sem szólalt meg.

Csend borult a házra: mintha a fekete kutya végighevert volna a tetőn, és lefojtotta volna a napfényt, az érzelmeket, az érzéseket és az igazságot. Valami letompította a házban a hangokat és a neszeket, valami fekete-fehérre szűrőzte az összes színt. Árnyék legszívesebben útnak indult volna, de nem hagyhatta itt őket. Így aztán csak ült az ágya szélén, az ablakon meredt kifelé, az üveglapon csordogáló esőcseppeket bámulta, és érezte, hogyan peregnek a semmibe az élete másodpercei, amiket már soha többé nem kaphat vissza.

Az első két nap hideg volt és esős, de a harmadik reggelen előbújt a nap. A világ ettől ugyan nem lett melegebb, de legalább Árnyékban feltámadt a késztetés, hogy lerázza magáról a nyúlós, szürke ködöt, ezért úgy döntött, körülnéz a környéken. Átsétált a szomszéd faluba. Szántókon, földutakon ballagott, egy ideig egy hosszú, szárazon rakott kőfal mentén. Elért egy keskeny patakhoz, amelyen deszkapallónál nem sokkal szélesebb híd vezetett át, és Árnyék egyetlen könnyed szökelléssel átugrott a túlsó partra. Innentől végig felfelé vezetett az út: a hegy tövében még sűrű volt az erdő, aztán ritkulni kezdett a sok tölgy, galagonya és bükk. A kanyargó ösvényt néhol könnyen követni lehetett, máshol pedig egészen eltűnt, és a végén Árnyékot egy természetes pihenőhöz vezette, egy zsebkendőnyi tisztásra a hegy tetején, és amikor megfordult, hirtelen teljes pompájában tárult fel előtte a hegyek és völgyek panorámája, mint egy gyerekkönyv zöld és szürke árnyalatú illusztrációja.

Nem volt egyedül. A hegyoldalban egy sötét hajú nő ült kényelmesen egy szürke kősziklán, és a tájat rajzolgatta egy vázlatfüzetbe. A háta mögött magasodó fa menedéket nyújtott a szél elől. Zöld pulóvert és farmert viselt. Árnyék azelőtt tudta, hogy Cassie Burglass az, mielőtt meglátta volna az arcát.

Már egészen közel ért hozzá, amikor a nő megfordult.

– Szerinted milyen? – kérdezte, és megmutatta a vázlatfüzetet. A ceruzarajz felismerhetően a domboldalt ábrázolta.

– Nagyon jó. Profi festő vagy?

– Hobbiból rajzolgatok néha – mondta a nő.

Árnyék éppen elég időt töltött angolok között ahhoz, hogy tudja, ez két dolgot is jelenthet: vagy valóban csak hobbiból rajzolgat, vagy rendszeresen kiállítják a képeit a Szépművészeti Múzeumban vagy a Tate Modernben.

– Nem fagysz meg? – kérdezte Árnyék. – Csak egy pulóver van rajtad.

– Fázom – felelte a nő. – De ehhez már hozzászoktam idefent. Nem igazán zavar. Hogy van Ollie?

– Még mindig gyengélkedik – közölte Árnyék.

– Szerencsétlen – mondta Cassie, és a vázlatrajzról a hegyvidékre nézett, majd vissza. – Bár az igazat megvallva nehéz őszintén sajnálnom.

– Miért? Egyszer halálra untatott egy csomó érdekes ténnyel?

A nő felnevetett. A hang leginkább hirtelen, elfojtott horkantásra emlékeztetett.

– Jobban oda kellene figyelned a helyi pletykákra. Amikor Ollie és Moira találkozott, mindketten kapcsolatban éltek.

– Ezt tudom. Ők mesélték – mondta Árnyék, és hirtelen eszébe jutott valami. – Szóval Ollie először veled járt?

– Nem. Moira járt velem. Még az egyetemen jöttünk össze. – Cassie elhallgatott. Elmélyített egy árnyékot a képen. A ceruza kaparászó hanggal satírozott. – Nem akarsz megcsókolni? – kérdezte a nő.

– Ööö, nem – mondta Árnyék. – Ömm. – Majd teljesen őszintén hozzátette: – Igazából eszembe sem jutott.

– Hát pedig igazán eszedbe juthatott volna – mondta a lány, és mosolyogva hátranézett. – Gondolj bele! Én megkértelek, hogy gyere fel ide, te pedig így is tettél, és egyenesen a Woden-hegy tetejéig másztál csak azért, hogy találkozzál velem. – Visszafordult a vázlatfüzethez, és folytatta a rajzot. – Azt mondják, sötét dolgok történnek ezen a hegyen. Mocskos, sötét dogok. Amúgy eszembe jutott nekem is pár mocskos dolog. Amit mondjuk Moira vendégével művelhetnék.

– Így akarsz bosszút állni rajta?

– Nem akarok én semmit. Egyszerűen csak kedvellek. És amúgy sincsen a környéken senki, aki kívánna. Mint nőt.

Árnyék utoljára Skóciában csókolt meg valakit. Most eszébe jutott az a nő, és az is, hogy mi történt vele a végén.

– Te igazi vagy, ugye? – kérdezte. – Úgy értem… egy hús-vér ember. Mármint…

Cassie letette a sziklára a füzetet, és felállt.

– Csókolj meg, és megtudod – mondta.

Árnyék tétovázott. A nő sóhajtott, és megcsókolta.

Hideg volt a szél, akárcsak Cassie ajka. A csók kellemesen puha volt. Amikor a nő nyelve Árnyék nyelvéhez ért, a férfi tett egy lépést hátrafelé.

– Igazából egyáltalán nem ismerlek – mondta.

A nő enyhén elhúzódott, és felnézett rá.

– Tudod – mondta –, manapság csak arról álmodozom, hogy egyszer valaki rám néz, és annak lát, aki valóban vagyok. Már egészen feladtam, mire egyszer csak felbukkantál te, a titokzatos amerikai idegen a mókás nevével. De rám néztél, és tudtam, hogy valóban engem látsz. És csak ez számít.

Árnyék nem engedte el a nőt. Puhán nyomódott a tenyerének a pulóver.

– Meddig maradsz? Itt, a környéken? – kérdezte Cassie.

– Még pár napot. Megvárom, amíg Oliver jobban lesz.

– Kár. Nem maradhatsz örökre?

– Elnézést… hogy mondtad?

– Nem kell semmiért sem elnézést kérned, te aranyos ember. Látod ott azt a hasadékot?

Árnyék lenézett, de nem látta, pontosan mire mutat a nő. A gubancos aljnövényzetből alacsony fák és félig ledőlt kőfalak meredtek elő. Cassie a vázlaton látható sötét foltra bökött, ami egy feketén ásító boltívnek tűnt a hegyoldalt elborító rekettyebokrok között. – Ott. Nézd! – Árnyék a szemét erőltetve meredt lefelé, és most szinte azonnal meglátta, amit keresett.

– Mi az? – kérdezte.

– A Pokol Kapuja – felelte a nő drámai hangsúllyal.

– Aha.

– A helybéliek így hívják – mondta Cassie vigyorogva. – Eredetileg római templom volt, ha jól tudom, vagy még talán annál is régebbi szentély. De ennyi maradt csak belőle. Érdemes megnézni közelebbről, ha érdekel az ilyesmi. Kicsit azért csalódás… egy kis járat, ami eltűnik a hegyoldalban. Állandóan arra várok, hogy majd felbukkan pár régész, kiássák, katalogizálják, de ez még nem történt meg.

Árnyék a rajzot nézegette.

– És mit tudsz a nagy fekete kutyákról?

– Amelyik a Bundás-dűlőn jár? – kérdezte a nő. Árnyék bólintott. – Azt mondják, a bargeszt valaha az egész környéken szabadon kóborolt, de manapság csak a Bundás-dűlő kapcsán merül fel a neve. Dr. Scathelocke egyszer kifejtette nekem, hogy ez a népi emlékezet működése. A kísértetkutyák a Vad Falkából maradtak meg, ami, mint koncepció, eredetileg Odin két farkasára, Frekire és Gerire vezethető vissza. De szerintem az egész még ennél is régebbi. A barlangi élet emlékei. Druidák. A tűz fénykörén túl osonó rémségek, amik cafatokra tépnek, ha túlságosan messzire merészkedsz egyedül.

– És te láttad valaha?

A nő nemet intett.

– Soha. Sokat olvastam róla, de látni nem láttam. Ő az én félig legendás helyi fenevadam. Te láttad?

– Nem hiszem. Talán.

– Lehet, hogy felébresztetted, amikor megérkeztél. Pontosan úgy, mint engem.

Felemelte a kezét, közelebb húzta Árnyék arcát, és ismét megcsókolta. Megmarkolta Árnyék kezét, ami sokkal nagyobb volt, mint az ő keze, és a pulóver alá csúsztatta.

– Cassie, jéghideg a kezem – figyelmeztette Árnyék.

– És? Nekem meg mindenem hideg. Idefent nincsen más, csak a hideg. Mosolyogj inkább, és tégy úgy, mintha tudnád, mit csinálsz – közölte a nő. Még feljebb csúsztatta Árnyék tenyerét, amíg a férfi ujjai a melltartó szegélyéhez nem értek, és a csipke alatt érezte a kemény mellbimbót és a melle puha domborulatát.

Árnyék kezdte megadni magát a pillanatnak. A sutaság és a bizonytalanság furcsa keveréke még mindig visszatartotta. Nem tudta eldönteni, mit érez ezzel a nővel kapcsolatban: végül is nagyon problémás kapcsolat fűzte azokhoz az emberekhez, akik befogadták pár napra. Sohasem szerette az érzést, hogy kihasználják – és ez túlságosan sokszor megtörtént már vele a múltban. Azonban a bal tenyere lassan rásimult Cassie mellére, a jobbjával cirógatni kezdte a nyakát, és közben egyre mélyebbre hajolt, amíg össze nem ért az ajkuk, a nő pedig olyan erővel kapaszkodott belé, mintha eggyé akarna válni vele. A csókja íze mentol volt, szikla és fű és a délutáni csípős szellő. A férfi lehunyta a szemét, átengedte magát a csóknak, és lassan élvezni kezdte, ahogyan egyszerre mozog a testük.

Cassie hirtelen megdermedt. A közelből macskanyávogás hallatszott. Árnyék kinyitotta a szemét.

– Jézusom – mondta meglepetten.

Körülvették őket a macskák. Fehérek és foltosak, barnák és vörösek és feketék, hosszú és rövid szőrűek. Jól táplált, nyakörvet viselő macskák és csapzott külsejű, cakkos fülű jószágok, akik ránézésre pajtákban vagy az erdő szélén élhettek. Zöld és kék és aranysárga szemek meredtek Árnyékra meg Cassie-re, és egyik macska sem mozdult. Csak egy-egy ingerült farokcsapás vagy pislogó macskaszem árulkodott arról, hogy életben vannak.

– Ez fura – mondta Árnyék.

Cassie elhúzódott tőle. A férfi már nem ért hozzá.

– Hozzád tartoznak? – kérdezte a nő.

– Nem hiszem, hogy bárkihez is tartoznának. Macskák.

– Szerintem féltékenyek – mondta Cassie. – Nézz rájuk! Nem tetszem nekik.

– Ez… – kezdte Árnyék, és úgy akarta folytatni, hogy „képtelenség”, de nem, bizonyos értelemben lehetett benne ráció. Mert ismert valaha valakit, aki istennő volt, és amikor évekkel ezelőtt, egy másik kontinensen először találkoztak, akkor ez a nő a maga módján a gondjaiba vette. Világosan emlékezett arra, milyen hegyesek voltak a körmei és milyen érdes volt a nyelve, mint a macskáknak.

Cassie szenvtelenül végigmérte.

– Fogalmam sincsen, ki lehetsz, titokzatos amerikai idegen – mondta. – Ötletem sincsen. Nem tudom, miért látod a valódi énemet, ha rám nézel, és azt sem, miért tudok veled beszélgetni, ha neked láthatóan ekkora nehézséget okoz, hogy bárki mással szóba állj. De nekem mégis sikerült szóra bírnom téged. És tudod, első pillantásra normálisnak és csendesnek látszol, viszont még nálam is furább vagy. Én pedig rendkívül, de tényleg elcseszettül fura vagyok.

– Ne menj el! – kérte Árnyék.

– Meséld el Moirának és Ollie-nak, hogy találkoztunk – mondta a nő. – Adj át nekik egy üzenetet is. Ha úgy érzik, mondani szeretnének nekem valamit, akkor ott fogok várni rájuk, ahol legutoljára beszéltünk. – Összeszedte a ceruzáit meg a vázlatfüzetét, és határozott léptekkel távozott. Óvatosan lépkedett a macskák között, akik egy pillantást sem vetettek rá, és kitartóan meredtek a férfira, miközben Cassie elvonult a hullámzó fűben, a hajladozó ágak között.

Árnyék legszívesebben utánakiáltott volna, de inkább leguggolt, és visszanézett a macskákra.

– Mi folyik itt? – kérdezte. – Básztet, ez a te műved? Nagyon messze vagy az otthonodtól. És mit érdekel téged ennyi idő után, kivel csókolózom?

A hangja mintha megtörte volna a varázslatot. A macskák megmoccantak, nézelődni kezdtek, felegyenesedtek, vagy eltökélten nekiláttak mosakodni.

Egy teknőctarka lánymacska erőszakosan Árnyék kezéhez dörgölőzött, mint aki fel akarja hívni magára a figyelmét. Árnyék szórakozottan simogatni kezdte a fülei közötti részt.

A macska szélsebes mozdulattal meglendítette a mancsát, és a karmai apró késekként hasítottak Árnyék alkarjába. Aztán hangosan dorombolva megfordult, és pillanatok múlva az egész pereputty eltűnt a hegyoldal kövei és aljnövényzete között, és már ott sem voltak.

V.

ÉLŐK ÉS HOLTAK

Mire Árnyék visszaért a házba, Oliver kimerészkedett a szobájából. A meleg konyhában üldögélt egy bögre teával, és egy római építészetről szóló könyvet olvasott. Felöltözött, leszedte a borostát az álláról, és kicsit megnyirbálta a pofaszakállát. Pizsamára vetett, bélelt fürdőköntöst viselt.

– Kicsit jobban érzem magam – mondta, amikor meglátta Árnyékot. – Volt már valaha dolga ezzel? – kérdezte aztán. – A depresszióval?

– Utólag belegondolva, valószínűleg volt – válaszolta Árnyék. – Amikor meghalt a feleségem. Akkor minden kiüresedett. Sokáig semminek sem volt értelme.

Oliver bólintott.

– Nehéz. Néha az az érzésem, hogy a fekete kutya létezik. Fekszem az ágyban, és Fuseli festményére gondolok, az alvó ember mellkasán kuporgó rémálomra. Olyan, mint Anubisz. Vagy Széth? Nagy, fekete lény. Tényleg, mi volt Széth egyáltalán? Valami szamárféle?

– Széth-tel sosem futottam össze – mondta Árnyék. – Az még az én időm előtt volt.

Oliver felnevetett.

– Fanyar humor! És még azt mondják, hogy maguk, amerikaiak nem ismerik az iróniát. – Elhallgatott, majd pillanatnyi szünet után folytatta. – De mindegy is! Túljutottam a nehezén. Talpon vagyok, készen állok bármire! – Belekortyolt a teájába. – Kissé kínos is az egész. De ez az egész sátánkutyája-butaság már a múlté.

– Igazán nem kellene ezért kínosan éreznie magát – mondta Árnyék, és közben eszébe jutott, hogy az angolok bármi miatt képesek voltak zavarba jönni, ha nagyon próbálkoztak.

– Lehet. Akárhogy is nézem, eléggé buta egy helyzet volt. És határozottan élénkebb vagyok ma.

Árnyék bólintott.

– Ha jobban van, akkor lassan tényleg ideje elindulnom dél felé.

– Nem kell sietnie – mondta Oliver. – Mindig örülünk a társaságnak. Sokkal ritkábban mozdulunk ki, mint szeretnénk, és akkor is legfeljebb a pubig sétálunk el. Errefelé nem sok izgalom akad, attól tartok.

Moira jött be a kertből.

– Látta valaki a dugványollót? Az előbb még itt volt a kezemben. A fejemet is elhagynám, ha nem lenne a nyakamon.

Árnyék nem igazán tudta, milyen egy dugványolló, ezért nemet intett. Már majdnem elmesélte nekik, milyen furcsa élménye volt a macskákkal a hegyen, azonban rájött, hogy képtelen visszaadni a helyzet teljes bizarrságát. Ehelyett gondolkodás nélkül ezt mondta:

– Összefutottam Cassie Burglass-szel a hegytetőn. Megmutatta nekem a Pokol Kapuját.

Moira és Oliver meredten bámult rá. Kínos csend ereszkedett a konyhára.

– Éppen azt rajzolta – mondta Árnyék.

Oliver Árnyékra nézett.

– Ezt nem értem – mondta.

– Többször összefutottam vele, amióta itt vagyok – tette hozzá Árnyék.

– Micsoda? – Moira arca teljesen kivörösödött. – Mit mondott? Ki… ki a fene maga… – kérdezte –, hogy csak így beállít ide, és ilyeneket mond?

– Senki. Nem vagyok én senki – mondta Árnyék. – És Cassie szólított meg. Mesélte, hogy valaha egy pár voltak.

Moira úgy festett, mint aki mindjárt lekever neki egy pofont. De végül csak ennyit mondott:

– Cassie a szakítás után elköltözött. Nem volt különösebben kellemes szakítás. Nagyon a szívére vette. Ocsmányul viselkedett. Aztán egyik napról a másikra fogta magát, és elment. Sohasem jött vissza.

– Nem akarok arról a nőről beszélni – mondta Oliver csendesen. – Sem most, sem úgy egyáltalán.

– De hát ott volt velünk a pubban! – tiltakozott Árnyék. – Az első éjszaka. Nem úgy tűnt, mintha bármi gondjuk lenne vele!

Moira némán bámult rá, mintha Árnyék egy teljesen ismeretlen nyelven beszélne. Oliver a homlokát masszírozta.

– Nem láttam – felelte, és nem szólt többet.

– Nos, amikor ma összefutottunk, azt mondta, adjam át az üdvözletét – folytatta Árnyék. – Azt is üzente, hogy ha úgy érzik, mondani szeretnének neki valamit, akkor ott lesz, ahol utoljára beszéltek.

– Nincs mit mondanunk annak a nőnek. Semmit az égvilágon. – Moira szeme nedvesen csillogott, de nem sírta el magát. – Ezt egyszerűen el sem hiszem. Az a nyomorult ringyó képes visszafurakodni az életünkbe azok után, amit velünk tett! – Moira úgy használta a szitokszót, mint aki nem igazán járatos a csúnya beszédben.

Oliver letette a könyvét.

– Elnézést – mondta. – Nem érzem magamat túl jól. – Kisétált a konyhából, bement a hálóba, és becsukta maga mögött az ajtót.

Moira szinte gondolkodás nélkül felkapta Oliver bögréjét, a mosogatóhoz vitte, kiöntötte a tea maradékát, és mosogatni kezdett.

– Remélem, most büszke magára – jegyezte meg, miközben olyan erővel dörzsölte a bögrét a fehér, műanyag dörzskefével, mintha Beatrix Potter festett kunyhóját próbálta volna leszedni az oldaláról. – Pedig már éppen kezdte összeszedni magát.

– Eszembe sem jutott, hogy ennyire felzaklatja majd a dolog – mondta Árnyék. De közben bűntudata volt. Tudta, hogy Cassie és vendéglátói kapcsolata viharos. Meg sem kellett volna említenie a dolgot. A hallgatás mindig a legbiztonságosabb megoldás.

Moira egy zöld-fehér mosogatókendővel szárazra törölte a poharat. A kendő fehér foltjai mókás bárányok voltak, a zöld rész pedig a fű. A nő beharapta az ajkát, és az eddig visszatartott könnyek most csorogni kezdtek az arcán.

– Rólam mondott valamit? – kérdezte kisvártatva.

– Csak annyit, hogy valaha egy pár voltak.

Moira bólintott, és a mókás kendővel letörölgette a könnyeket egyszerre fiatal és öreg arcáról.

– Nem bírta feldolgozni, hogy összejöttem Ollie-val. Miután elköltöztem, egyszerűen elpakolta az ecseteit, bezárta a lakást, és elment Londonba. – Trombitálva kifújta az orrát. – Mindegy. Nem szabadna panaszkodnom. Ki mint veti ágyát, ugye. És Ollie jó ember. Csak ott a fekete kutya a fejében. Az édesanyja depressziós volt. Nehéz ez.

– Mindent elrontottam – mondta Árnyék. – Tényleg mennem kellene.

– Várjon holnapig. Nem akarom én kidobni, szívem. Nem tehet arról, hogy összefutott azzal a nővel, nem igaz? – Moira megrogyott vállal állt a mosogató előtt. – Hát itt van! – A hűtő tetejéről felkapott egy nagyon kicsi metszőollóra emlékeztető szerszámot. – A dugványolló – tette hozzá magyarázóan. – Főleg a rózsákhoz kell.

– Nem akar beszélni Oliverrel?

– Nem – felelte a nő. – Soha nincsen jó vége, ha Cassie a téma. És a jelenlegi állapotában csak még mélyebbre taszítaná a depressziójába. Inkább hagyom, hadd dolgozza fel ő maga.

Aznap este Árnyék egyedül vacsorázott a pubban, a vitrinbe zárt macska barátságtalan tekintetétől kísérve. Egyetlen ismerőst sem látott. A tulajdonossal pár szót váltottak arról, hogyan érzi magát a faluban. Utána gyalog ment vissza Moiráékhoz, végig a Bundás-dűlőn, el a vén szikomór, a bitófa mellett. A holdfényben semmi sem mozdult a mezőn: sem kutyát, sem szamarat nem látott.

A ház teljesen sötét volt. Amilyen halkan csak tudott, besurrant a szobájába, és még gyorsan elcsomagolta a hátizsákjába a maradék holmiját, mielőtt lefeküdt volna. Tudta, hogy másnap nagyon korán indul majd.

Az ágyon feküdt, és a fülkényi szobába szűrődő holdfényt nézte. Eszébe jutott az első éjszakája a pubban, és a mellette álldogáló Cassie Burglass. Felidézte, miről beszélgettek a tulajdonossal, majd a többiekkel, visszagondolt a vitrinbe zárt macskára, és miközben ezeken a dolgokon tűnődött, a maradék álom is elpárolgott a szeméből. Teljesen éberen hevert a keskeny ágyon.

Árnyék nagyon csendesen tudott mozogni, ha úgy hozta a szükség. Kimászott a takaró alól, felöltözött, majd a bakancsával a kezében kinyitotta az ablakot, áthajolt a párkányon, és hangtalanul kihengeredett a kinti virágágyásba. Feltápászkodott, felvette a bakancsát, és a félhomályban bekötötte a fűzőt. Pár nappal lehettek csak a telihold előtt, és olyan világos volt mindenhol, hogy a falak meg a fák árnyékot vetettek.

Árnyék a fal mellé húzódott, egy sötétebb foltba, és várt.

Nem tudta eldönteni, vajon őrültséget csinál-e éppen. Nagy valószínűséggel tévedhetett is, és talán csak az emlékezete űzött vele tréfát, vagy ha nem ő tévedett, akkor mások. Az egész teljesen valószínűtlennek tűnt, de volt már tapasztalata a valószínűtlen helyzetekkel, és egyébként is, mit veszíthet, ha téved? Pár órányi alvást?

Látott egy rókát átiszkolni a gyepen, végignézte, amint egy büszke, fehér macska levadászott egy kis termetű rágcsálót, és több macskát is megfigyelt, akik a kerti fal tetején parádéztak. A virágágyásban egy menyét osont árnyékról árnyékra. Az égen lassan mozogtak a csillagképek.

Kinyílt a bejárati ajtó, és megjelent egy alak. Árnyék félig-meddig Moirára számított, de Oliver volt az, pizsamában, amire egy vastag, skót kockás köntöst kapott fel. Gumicsizmát viselt, és az összkép enyhén nevetségesen festett, mintha egy félkegyelmű lett volna egy régi, fekete-fehér filmben vagy színdarabban. A holdfény minden színt kiszívott a világból.

Oliver óvatosan kattanásig húzta maga mögött az ajtót, majd megindult az utca felé, de a gyepen, kikerülve az ösvény csikorgó murváját. Nem pillantott hátra, és egyszer sem nézett körbe. Kifordult a kapun, és Árnyék megvárta, amíg már majdnem szem elől veszítette, és csak utána kezdte el követni. Egyértelmű volt, merrefelé tart, mert csak egy irányba mehetett.

Mostanra elillantak a kétségei. Olyan bizonyossággal tudta, hova igyekeznek, mint amikor az ember álmodik. Meg sem lepődött, amikor a Woden-hegy oldalában, félúton megpillantotta Olivert, aki egy kivágott fa csonkján üldögélve várt rá. Keleten enyhén világosodni kezdett az ég.

– A Pokol Kapuja! – mondta az emberke. – Ha jól tudom, mindig is így nevezték. Hosszú, hosszú évszázadok óta.

Együtt folytatták az utat a kanyargós ösvényen. Volt valami rendkívül mulatságos a köntöst, csíkos pizsamát és gumicsizmát viselő Oliver látványában. Árnyék szíve vadul dübörgött a mellkasában.

– Hogyan hozta fel idáig? – kérdezte az emberkét.

– Cassie-t? Sehogyan. Az ő ötlete volt, hogy odafent találkozzunk. Nagyon szeretett feljárni festeni. A tetőről rendkívül messzire el lehetett látni. Ráadásul ez egy szent hegy, és ez különösen tetszett neki. Nem a keresztény vallás definíciója szerint szent, nyilván. Éppen ellenkezőleg. A régi hitről beszélek.

– A druidákról? – kérdezte Árnyék. Nem volt biztos benne, milyen egyéb régi vallások létezhettek itt Angliában.

– Lehetséges. Határozottan elképzelhető. De személy szerint úgy gondolom, ez még a druidák előtti időből származik. Nem igazán van neve. Azt a hitet értem alatta, amit a környék lakói gyakoroltak a vallásuk külsőségei alatt. Druidák, vikingek, katolikusok, protestánsok, nem számít. Ezek csak címkék, és az emberek szépen felmondták az aktuális leckét. De attól még a régi hit az marad, ami bő termést hoz, felállítja a férfi szerszámát és megakadályozza, hogy bárki bődületesen nagy autópályát építhessen a páratlan szépségű táj kellős közepén. A Kapu áll, a hegy áll, a szent hely megmarad. A Pokol Kapuja sokkal, de tényleg sokkal öregebb, mint kétezer év. Senki sem packázhat ekkora hatalommal.

– Moira semmit sem tud, igaz? – kérdezte Árnyék. – Azt hiszi, hogy Cassie elköltözött. – A látóhatár folyamatosan világosodott keleten, de nyugaton, a szikrázó csillagokkal telehintett bíborfekete égen még az éjszaka volt az úr.

– Mert ezt kellett gondolnia. Mi mást? Másképpen alakulhatott volna minden, ha a rendőrség is belekeveredik az ügybe, de… erre nem került sor, mert… Erről beszéltem. Megvédi magát. A hegy. A kapu.

Lassan közeledtek a kis tisztás felé. Elsétáltak a sziklatömb mellett, ahol Cassie rajzolgatott a múltkor. A hasadék felé tartottak.

– Ami a Bundás-dűlő fekete kutyáját illeti… – folytatta Oliver. – Szerintem igazából nem is kutya. De olyan régóta ott van. – A köntöse zsebéből előhúzott egy kisméretű, LED-es zseblámpát. – Tényleg beszélt Cassie-vel?

– Igen. Még meg is csókoltam.

– Különös.

– Cassie-t a pubban láttam először, amikor magával meg Moirával találkoztam. Ez adta meg az első lökést ahhoz, hogy összerakjam a képet. Ma Moira pontosan úgy beszélt Cassie-ről, mint akit évek óta nem látott. Teljesen megdöbbent, amikor erről kérdeztem. Pedig Cassie ott állt mögötte aznap éjjel, még a társalgásba is bekapcsolódott. Ma este körbekérdeztem a pubban, látták-e errefelé, és azt sem tudták, kiről beszélek. Errefelé mindenki ismer mindenkit. Ezzel megtaláltam az egyetlen értelmes magyarázatot. És hirtelen megvilágosodott előttem mindaz, amiről Cassie beszélt. Kristálytisztán.

Oliver már majdnem annál a résznél járt, amit Cassie a Pokol Kapujának nevezett.

– Azt hittem, egyszerű lesz – mondta. – Odaadom a hegynek, és végre mindkettőnket békén hagy. Nem zaklatja többé Moirát. Hogyan csókolhatta meg magát?

Árnyék nem szólt semmit.

– Megérkeztünk – mondta Oliver. A hegyoldalban ásító mélyedés egy rövid folyosóra emlékeztetett. Talán valaha rég még egy épület is tartozott hozzá, de az idő kitartó rombolásának hatására a kövek visszakerültek a hegyhez, ahonnan kibányászták azokat.

– Egyesek szerint ezen a helyen az ördögöt imádták – folytatta Oliver. – Ami véleményem szerint butaság. De az egyik ember istene egy másik ember ördöge, nem?

Ezzel belépett a folyosóra, Árnyék pedig követte.

– Micsoda baromság ez! – mondta egy női hang. – De hát mindig is ömlött belőled a sok baromság, igaz, Oliver? Te pipogya kis szarcsimbók.

Oliver nem mozdult, sőt egyáltalán nem reagált a megjegyzésre.

– Cassie itt van – mondta. – A falban. Ide rejtettem. – Zseblámpájával módszeresen végigvilágított a hegyoldalba vájt járat falán. Olyan alapossággal fürkészte a szárazon rakott sziklafalat, mintha egy csak számára felismerhető tájékozódási pontot keresne, és halk mordulással jelezte, hogy meg is találta. Praktikus fémszerszámot húzott elő a zsebéből, olyan magasra nyúlt vele, amennyire csak tőle telt, és a szerszámmal kiemelt egy kődarabot. Ezután meghatározott sorrendben elkezdte kiszedegetni a sziklákat. Minden kihúzott kő helyén maradt egy rés, ahol megint egy újabb kőhöz lehetett hozzáférni. Kisebb és nagyobb szikladarabok gyűltek a földön.

– Segítsen egy kicsit. Gyerünk!

Árnyék tudta, mit lát majd a fal mögött, de munkához látott, és egyesével szedegette ki a köveket.

A szag kezdetben egészen halovány volt, azonban úgy erősödött, ahogyan a nyílás tágult. A rothadás és a penész bűze volt, mintha egy megromlott húsos szendvics hevert volna a közelben. Árnyék a fejet pillantotta meg először, bár hirtelen nem volt egyértelmű, mit is lát: a beesett arc, a szemek helyén tátongó lyukak, a megfeketedett, kérges bőr elsőre alig tűnt emberinek, és a szeplőkből nem látszott semmi – a haj azonban Cassie Burglass haja volt, a zseblámpa fénye egy olajzöld pulóvert világított meg, és a farmernadrág is az övé volt.

– Érdekes. Tudtam, hogy még mindig itt van – mondta Oliver –, de saját szememmel kellett látnom. Azok után, amit mesélt. Látnom kellett. Meg kellett győződnöm arról, hogy még itt van.

– Öld meg! – csattant fel a női hang. – Verd agyon egy kődarabbal, Árnyék! Ez az ember megölt engem, és most veled is végezni fog.

– Meg fog ölni engem is? – kérdezte Árnyék.

– Nos, igen. Persze – felelte az emberke teljes nyugalommal. – Hiszen tud Cassie-ről. És ha maga is nyomtalanul eltűnik, akkor végre egyszer és mindenkorra el tudom majd felejteni ezt az egészet.

– Elfelejteni?

– Elfelejteni és megbocsátani. Szörnyen nehéz. Nagyon nem lesz egyszerű megbocsátani magamnak, de abban biztos vagyok, hogy könnyen el tudom majd felejteni. No. Szerintem most már van elég hely odabent. Ha egy kicsit nyomakodik, be fog férni maga is.

Árnyék lenézett az emberkére.

– Csak úgy kíváncsiságból kérdezem – mondta –, de hogyan képzelte ezt az egészet? Mivel fog kényszeríteni? Fegyvere nincsen, és kétszer akkora vagyok, mint maga. Érti… ha akarom, eltöröm a nyakát.

– Nem vagyok ostoba – mondta Oliver. – Rossz ember sem. Nem nevezném magamat szörnyen jó embernek, de ez most igazából mellékes. Hiszen nem féltékenységből tettem, amit tettem, hanem azért, mert beteg vagyok. Egyedül viszont sohasem jöttem fel ide. Tudja, ez a Fekete Kutya temploma. Ezek a helyek az emberiség első templomai. Itt voltak már a kőkörök és a dolmenek előtt, és vártak, és az emberek imádkoztak hozzájuk és áldoztak nekik, és rettegtek tőlük és próbálták kiengesztelni őket. A fekete bundásokat, a bárgeszteket, a kísértetkutyákat és a sátán kutyáit. Mert ők mindig itt voltak, és azóta is éberen őrködnek.

– Csapd le egy kődarabbal! – sürgette Cassie hangja. – Árnyék, kérlek, csinálj már vele valamit!

A folyosó innen még egy kicsit mélyebbre nyúlt a hegyoldalban, mintha egy emberkéz által épített barlang lett volna, rakott kőfalakkal. Nem tűnt ősi templomnak. Nem úgy festett, mint a pokol kapuja. Oliver a hajnalodó égbolt háttere előtt állt. A hangja továbbra is végtelenül udvariasan és kedvesen csengett.

– A fekete kutya bennem él. Én pedig benne élek.

A fekete kutya az egész bejáratot betöltötte, elállta a külvilágba vezető utat, és Árnyék azonnal tudta, hogy bármi is legyen ez a teremtmény, igazi kutyának semmiképpen nem nevezhető. És fénylett a szeme, zöldes, fluoreszkáló derengéssel, ami Árnyéknak bomló, tengeri élőlényeket juttatott eszébe. Mind méretében, mind fenyegető megjelenésében úgy aránylott a farkashoz, mint egy tigris egy hiúzhoz: maga volt a megtestesült ragadozó, ami minden porcikájából életveszélyes fenyegetést árasztott. Jóval Oliver feje fölül meredt Árnyékra, és amikor morogni kezdett, a mély, hörgő hang mintha a torka legmélyéről jött volna. Aztán ugrott.

Árnyék a karjával próbálta védeni a torkát. A teremtmény agyarai közvetlenül a könyöke alatt mélyedtek a húsába. Pokolian fájt. Árnyék tudta, hogy küzdenie kellene, mégis térdre rogyott és hangosan ordított, képtelen volt világosan gondolkodni, semmi másra nem bírt összpontosítani a zsigeri rettegésén kívül, hogy ez a fenevad mindjárt élve felzabálja, de előtte szilánkosra zúzza az alkarjában az összes csontot.

Valahol egészen mélyen gyanította, hogy a rettegést a kutya gerjeszti: hogy őt, Árnyékot, ennyire nem bénítja le a félelem. Általában. De ez most nem számított. Amikor a kreatúra végre eleresztette a karját, Árnyék egész testében reszketett és zokogott.

– Másszon be, Árnyék – mondta Oliver. – A lyukon át. Szaporán, különben az arcára uszítom a kutyát.

Árnyék karjából patakzott a vér, de ellenvetés nélkül feltápászkodott, és a hasadékon keresztül benyomakodott a sötétségbe. Ha kint marad a vadállattal, akkor nagyon gyors és nagyon fájdalmas halála lesz. Ezt ugyanolyan bizonyossággal tudta, mint azt, hogy a következő reggel is felkel a nap.

– Na igen – jegyezte meg Cassie hangja a fejében. – Ez biztosan így lesz. Ha viszont nem szeded össze magadat villámgyorsan, azt már nem fogod látni.

A fal mögötti üregben éppen csak annyi hely volt, hogy Árnyék elférjen Cassie mellett. Ilyen közelről már tisztán látszott a holttest arcára fagyott gyötrelem és harag, ami pontosan olyan volt, mint a vitrinbe zárt macska vicsora, és Árnyék hirtelen rájött, hogy Cassie-t is élve falazták be.

Oliver felemelt egy szikladarabot, és visszahelyezte a falrészbe.

– Az én elméletem – mondta, miközben újabb követ illesztett vissza a helyére –, hogy ez az állat a történelem előtti idők hatalmas termetű rémfarkasa. Csak még annál is sokkal nagyobb, mint amekkorára ezek a vadállatok valaha megnőttek. Talán ő a barlangban kuporgó őseink rémálmainak visszatérő szörnyetege. De az is lehet, hogy átlagos farkas volt, csak mi voltunk kisebbek akkoriban, apró kétlábúak, akik sohasem bírtak elég gyorsan menekülni előlük.

Árnyék a háta mögötti sziklafalnak támaszkodott, és a jobb kezével próbálta elszorítani a vérzést.

– Ez Woden hegye – mondta. – Ez pedig Woden kutyája. Mert belőle kinézem, hogy ez az ő bestiája.

– Nem számít. – A falrésben folyamatosan gyűltek a kődarabok.

– Ollie – mondta Árnyék. – Ez az állat meg fog ölni. És már ott van benned. Ez nem jó.

– A vén bundás nem bántana engem. A vén bundás szeret. Cassie ott van a falban – folytatta Ollie, és hangos csattanással újabb sziklatömböt ejtett a sor tetejére. – Most már maga is odabent van. Nem várja senki. Nem fogja keresni senki. Nem fogja meggyászolni senki. Senkinek sem fog hiányozni.

Árnyék hirtelen teljesen biztosan tudta – azt azonban nem bírta volna megmagyarázni, honnan –, hogy nem ketten, hanem hárman vannak rajta kívül ebben a parányi lyukban. Ott volt Cassie Burglass, egyrészt testben (rothadó, részben mumifikálódott és még mindig erősen szagló testben), másrészt lélekben, és volt még valami, ami Árnyék lábához dörgölőzött, majd finoman a sérült karjához nyomta a fejét. Valahonnan nagyon közelről valaki halkan beszélt hozzá. Árnyék ismerte ezt a hangot, bár az akcentus idegen volt.

Ha egy macska nővé változna, pontosan ilyen hangon beszélne: dallamosan, sokatmondóan, fátyolosan.

– Nem szabadna itt lenned, Árnyék – mondta ez a hang. – Hagyd ezt abba. Cselekedj végre! Ne nézd tovább tétlenül, hogy a világ hozza meg helyetted a döntéseidet.

Árnyék hangosan válaszolt.

– Ez így nem egészen korrekt, Básztet – tiltakozott.

– Csend legyen ott bent – szólt Oliver gyengéden. – Komolyan beszélek. – A kövek szaporán és hatékonyan gyűltek a résben. Az újrarakott fal már Árnyék mellkasáig ért.

– Mrrr… Nem? Édesem, halvány fogalmad sincsen semmiről. Nem tudod, ki vagy, mi vagy, és ez mit jelent. Ha most tényleg befalaznak, akkor itt fogsz meghalni a hegy gyomrában, és ez a szentély örökké állni fog… és bármilyen zavaros katyvaszban hisznek a helyiek, az onnantól működni fog, és teljesíti a kívánságaikat. De attól még a nap továbbra is lenyugszik felettük, és szürkére válik az ég. Minden létező gyászolni fog, és azt sem tudják majd, mit gyászolnak. A világ sötétebb hely lesz – az emberek, a macskák, az emlékekben élők és az örökké elfeledettek számára egyformán. Egyszer már meghaltál és visszatértél. Számítasz, Árnyék, és nem szabad itt meghalnod, hogy szomorú áldozati ajándék legyél egy hegyoldal mélyén.

– És akkor mit javasolsz, mit csináljak? – kérdezte a férfi suttogva.

– Harcolj! Ez a bestia az elme teremtménye. Belőled nyeri az erejét, Árnyék. Mivel itt vagy a közelében, miattad egyre valóságosabbá válik. Ahhoz éppen eléggé, hogy átvegye a hatalmat Oliver felett. És ahhoz is elég valóságos, hogy fájdalmat okozzon neked.

– Miattam?

– Szerinted a kísértetek bárkivel tudnak beszélgetni? – szólalt meg Cassie Burglass a háta mögötti sötétségben, enyhén sürgető hangsúllyal. – Mi vagyunk a molylepkék. Te pedig a láng.

– De mihez kezdjek vele? – kérdezte Árnyék. – Megmarta a karomat. Majdnem átharapta a torkomat.

– Ugyan már, édesem. Ez csak egy árnyék. Az éjszaka kutyája. Egy túlfejlett sakál.

– És valódi – mondta Árnyék. Lassan az utolsó kődarab is a helyére került.

– Valóban ennyire félsz az apád kutyájától? – kérdezte egy női hang. Árnyék nem bírta eldönteni, az istennő vagy a kísértet volt-e.

Viszont tudta a választ. Igen. Igen, félt.

A bal karja rettenetes módon fájt, ráadásul mozdítani sem bírta, a jobb keze pedig nyúlós, ragacsos lett a saját vérétől. Hátulról tömör szikla, elölről kőfal szorította be ebbe a szűk résbe. De egyelőre még élt.

– Szedd már össze magadat, a jó életbe már! – szólt rá Cassie. – Én mindent megtettem, ami tőlem telt. Mozdulj!

Árnyék a sziklának vetette a hátát és felemelte a lábát, majd egyszerre mindkét bakancsos talppal rúgott egyet előre, olyan erősen, amennyire csak tellett tőle. Az elmúlt néhány hónapban rengeteg mérföldet tett meg gyalogszerrel. Nagydarab férfi volt, és az átlagnál jóval erősebb. Mindent beletett ebbe a rúgásba.

A fal kirobbant a helyéről.

És a bestia már ott is volt, és Árnyékra vetette magát, aki azonban most már számított erre. Ezúttal ő lett a támadó. Elkapta a teremtményt.

Nem leszek az apám kutyája.

Jobbjával összeszorította az állat állkapcsát. A zölden derengő szemébe bámult. Nem volt hajlandó elhinni, hogy ez a vadállat egy kutya, nem igazán.

Nappal van – közölte a bestiával, és most nem szavakkal, hanem gondolatokkal kommunikált. – Menekülj. Bármi is legyél, takarodj innen! Eridj vissza a bitódhoz, lidérckutyus, iszkolj a sírhoz, ahonnan jöttél. Egyetlen dologhoz értesz csak, hogy elrabold az emberek életkedvét, árnyékokkal és káprázattal sötétítsd be a világukat. Régen elmúlt már az a kor, amikor még a Vad Falkával vadásztál, vagy rémült kis embereket hajszoltál a vadonban. Nem tudom, az apám kutyája vagy-e, esetleg valami más. De az a helyzet, hogy nem is érdekel.

Ezzel nagy levegőt vett, és elengedte a bestia pofáját.

Az állat nem támadta meg. Furcsa hang tört fel a torka mélyéről, ami már-már halk nyüszítésre emlékeztetett.

– Menjél szépen haza! – parancsolt rá Árnyék, ezúttal hangosan.

A kutya tétovázott. Árnyék egy pillanatra azt hitte, vége, és végre biztonságban van, a kutya pedig egyszerűen elsomfordál. Azonban a teremtmény hirtelen lesunyta a fejét, a tarkóján felborzolódott a szőr, és kivicsorította az agyarait. Ebből egyértelmű volt, hogy utolsó lélegzetéig harcolni fog.

A hegy mélyébe nyúló folyosót lassan elöntötte a fény: a felkelő napkorong egyenesen ide világított. Árnyék futólag eltűnődött azon, vajon az egykori építők szándékosan így tájolták-e a szentélyüket. Óvatosan oldalazni kezdett kifelé, aztán megbotlott valamiben, és liszteszsákként vágódott végig a földön.

Árnyék mellett, a fűcsomókon Oliver hevert szétvetett tagokkal és öntudatlanul. Az emberke lábában botlott el az előbb. A férfi szeme csukva volt, mégis torokhangon morgott, és ugyanezt a hangot hallatta a templom bejáratát kitöltő fekete bestia is, csak sokkal hangosabban.

Árnyék a földön feküdt, rettenetes fájdalmai voltak, és tudta, hogy meg fog halni.

Nagyon finoman valami puha dolog érintette meg az arcát.

A kezén is végigsimított valami. Árnyék oldalra pillantott, és hirtelen mindent megértett. Pontosan tudta, miért lehetett vele Básztet még itt is, és azt is, kik hozták magukkal ide az istennőt.

Több mint száz évvel ezelőtt Bubasztisz és Beni Hasszán templomai mellől lopták össze őket, a sok-sok tonnányi mumifikált macskát, hogy aztán ledarálják őket, a port pedig vödörszámra szórják szét a környékbeli földeken. Mind az istennő parányi képmásai voltak, és ezáltal minden egyes macska a hódolat örökkévalóságig megőrzött aktusává vált. És most itt voltak mellette mind ebben a szűk kis térben: barna, homokszín és füstszürke macskák, foltosak és tigriscsíkosak, vad, karcsú és vénségesen vén jószágok. Ezek nem a helyiek voltak, akiket Básztet küldött utána a múltkor, hanem a helybéli macskák ősei, az összes modern macska őse, egyenesen Egyiptomból, a Nílus-deltából, több ezer éves jószágok, akiket azért hoztak ide, hogy dúsabb legyen a termés.

Nem nyávogtak, hanem májjogtak és murrogtak.

A fekete kutya egyre hangosabban morgott, de nem próbált meg támadni. Árnyék ülő helyzetbe küzdötte magát.

– Szóltam, hogy eridj haza, Bundás – mondta.

A kutya nem mozdult. Árnyék szétnyitotta ökölbe szorított jobbját, és intett. Türelmetlen, hessegető mozdulat volt. Fejezzétek be!

A macskák könnyedén és olyan összehangoltan ugrottak előre, mintha megadott koreográfiát követnének. A rugóként feszülő testek mind a bestia hátán landoltak. Karmaik meg a fogaik pontosan olyan élesek és hegyesek voltak, mint amikor még éltek. Tűhegyes körmök téptek a hatalmas vadállat horpaszába és a szemébe. A fekete fenevad dühösen kapkodott feléjük, majd a falnak csapkodta magát, hátha sikerül leráznia magáról a macskákat, de csak annyit ért el, hogy újabb kőkupacok dőltek a földre. Fogak martak a fülébe, az orrába, a farkába, a mancsába.

A bestia morgott és nyüszített, majd olyan hangot hallatott, ami ha emberi torokból szakadt volna fel, akkor egyértelműen sikolynak tűnt volna.

Árnyék képtelen lett volna megmondani, mi történt ezután egészen pontosan. A fekete kutya Oliver szájához hajolt, és látható erőfeszítéssel odanyomta hozzá a pofáját. Árnyék mindenesetre megesküdött volna rá, hogy a teremtmény belelépett Oliver testébe, mint ahogy egy medve gázol bele a folyóba.

Oliver görcsösen rángatózni kezdett.

A sikoly fokozatosan elhalt, a teremtmény eltűnt, és napfény öntötte el a hegybe vájt üreget.

Árnyékban most tudatosult, hogy egész testében reszket. Mintha egy éber álomból riadt volna fel – az érzelmek úgy áradtak szét benne, mint a fény a folyosón: félelem, undor, gyász és fájdalom, gyötrelmes fájdalom.

Nem is beszélve a haragról. Oliver megpróbálta megölni, ezt világosan tudta – napok óta most először bírt tiszta fejjel gondolkodni.

A közelből egy férfihang harsant.

– Halló! Minden rendben odalent?

Éles hangú kutyaugatás hallatszott, és felbukkant egy szélsebesen száguldó lurcher, aki végigszimatolta a fal mellett gubbasztó Árnyékot, az eszméletlenül heverő Oliver Bierce-t és Cassie Burglass földi maradványait.

A külvilágba vezető nyílásban felbukkant egy férfi. Papírból kivágott, szürke sziluettnek tűnt a felkelő napkorong fényében.

– Tüske! Hagyd békén! – förmedt rá a kutyára, aki gyorsan visszafutott a lába mellé. – Mintha valaki üvöltött volna – mondta a férfi –, bár nem tenném le a nagyesküt, hogy valóban valaki volt. De tisztán hallottam. Maga volt az?

Ekkor látta meg a testet, és megtorpant.

– A szentséges kurva mindenségit a világnak – mondta aztán.

– Cassie Burglassnek hívták – mondta Árnyék.

– Moira régi barátnője? – kérdezte a férfi. Árnyék csak úgy ismerte, hogy a pub tulajdonosa, és nem is rémlett neki, hogy valaha hallotta volna a nevét. – A kakas rúgja meg. Azt hittem, Londonba költözött.

Árnyék nagyon rosszul érezte magát.

A vörösesszőke férfi letérdelt Oliver mellé.

– Ver a szíve – mondta. – Mi történt vele?

– Nem tudnám megmondani – felelte Árnyék. – Amikor meglátta a holttestet, felüvöltött… biztosan azt hallotta maga is. Aztán összecsuklott. És befutott a kutya.

A férfi aggodalmasan végigmérte Árnyékot.

– És maga? Te jó ég, hogy néz ki? Mi történt magával, öregem?

– Oliver megkért, hogy kísérjem el idáig. Azt mondta, meg kell osztania velem valami szörnyűséget, mert nem bírja tovább magában tartani. – Árnyék végignézett a folyosón. Mindkét oldalon akadt még néhány elfalazott beugró. Voltak ötletei, mit találnának mögöttük, ha elkezdenék kibontani az elzárt részeket. – Arra kért, hogy segítsek kiszedni a köveket. Így is tettem. Amikor elvágódott, engem is ledöntött a lábamról. Teljesen váratlanul ért.

– Elárulta, miért tette?

– Féltékenységből – válaszolta Árnyék. – Egyszerűen féltékeny volt Moirára és Cassie-re, hiába hagyta ott Moira Cassie-t miatta.

A férfi hangosan kifújta a levegőt, és megcsóválta a fejét.

– A szentségit! – mondta. – Szerencsétlen flótás lett volna az utolsó, akiből kinéztem volna ilyesmit. Tüske! Hagyod békén!

Mobiltelefont húzott elő a zsebéből, és a rendőrséget hívta. Aztán mentegetőzve távozott.

– Van egy vadhússal teli zsákom, amit nem ártana eltüntetni, mielőtt a rendőrök megérkeznek – magyarázta.

Árnyék feltápászkodott a földről, és szemügyre vette magát. A bal karján cafatokban lógott a pulóvere és a kabátja is, mintha roppant agyarak marcangolták volna szét, de alatta sértetlen volt a bőre. Sem a kezén, sem a ruháján nem látszott egy csepp vér sem.

Vajon hogy nézett volna ki a holtteste, ha a fekete kutyának sikerült volna megölnie?

Cassie kísértete Árnyék mellett állt, és egykori testét nézte, ami most félig kilógott a falban tátongó lyukból. Árnyék csak most vette észre, milyen repedezettek a tetem körmei és milyen sebesek az ujjai, mintha a halála előtti napokban vagy órákban elkeseredetten próbálta volna kifeszegetni a köveket a falból.

– Micsoda látvány! – jegyezte meg a nő, aki átható pillantással bámulta saját magát. – Szegényke. Mint az a macska a vitrinben. – Aztán Árnyékhoz fordult. – Igazából nem tetszettél – mondta. – Kicsit sem. Nem kérek elnézést. Valahogyan fel kellett keltenem a figyelmedet.

– Tudom – válaszolta Árnyék. – Csak azt sajnálom, hogy nem találkoztam veled a halálod előtt. Jól kijöttünk volna egymással.

– Az biztos. Nehéz volt idebent. Örülök, hogy végre vége. És sajnálom az egészet, titokzatos amerikai idegen. Próbálj meg nem gyűlölni mindezért.

Árnyék érezte, hogy könnybe lábad a szeme. Megtörölgette az ingujjával. Mire ismét felnézett, egyedül volt a folyosón.

– Nem gyűlöllek – mondta a nőnek.

Egy kéz érintését érezte a kezén. Kisétált a reggeli napfénybe, nagyokat kortyolt a levegőből, és reszketett a távoli szirénavijjogást hallgatva.

Két férfi érkezett, akik hordágyra tették Olivert, és levitték a hegyoldalból az útra, ahol beemelték a mentőbe. A mentő hangosan vijjogva távozott, hogy óvatosságra intsen minden birkát, és még időben vissza tudjanak csámpázni a füves legelőre.

Miután a mentőautó eltűnt, megérkezett egy rendőrnő, akit egy fiatal rendőr kísért. Ismerték a pub tulajdonosát, akiről kiderült, hogy szintén Scathelocke, ami egyáltalán nem lepte meg Árnyékot, és mindkettejükre nagy hatást tett Cassie maradványainak látványa, olyannyira, hogy a fiatal rendőr hamarosan kisietett a folyosóból, és a páfrányok közé hányt.

Ha egyáltalán eszükbe is jutott megvizsgálni a többi befalazott üreget, hátha rábukkannak még néhány több évszázados bűntény nyomára, akkor sikeresen elfojtották a késztetést, Árnyék pedig nem kívánta eszükbe juttatni a dolgot.

Nagyon röviden beszámolt nekik a történtekről, majd elvitték a helyi rendőrőrsre, ahol hivatalosan is vallomást tett egy termetesebb rendőrtisztnek, aki nagyon szigorú szakállat viselt. A rendőrt leginkább az aggasztotta, sikerül-e keríteni egy nagy bögre porkávét Árnyéknak, és Árnyékban – mint amerikai turistában – nehogy tévesen rossz benyomás alakuljon ki a vidéki Angliáról.

Árnyék megnyugtatta, hogy ettől nem kell tartania.

VI.

FEJTÖRŐ

Moira a rendőrőrs előtt várt rá. Egy hatvanas évei elején járó hölgy állt mellette, aki megnyugtató és szimpatikus benyomást sugárzott, és pontosan olyasvalakinek tűnt, akit vészhelyzet esetén bárki szívesen lát maga mellett.

– Árnyék, ő Doreen. A nővérem.

Doreen kezet nyújtott, és szabadkozni kezdett, amiért nem tudott itt lenni múlt héten, de sajnos költözött.

– Doreen a megyei bíróságon dolgozik mint bírónő – magyarázta Moira.

Árnyék csak némi nehézségek árán tudta elképzelni Doreenról, hogy bírónő.

– Arra várnak, hogy Oliver magához térjen – mondta Moira. – Aztán vádat emelnek ellene gyilkosságért. – Lassan, elgondolkodva beszélt, de úgy, mintha arról kérdezte volna Árnyékot, szerinte hova lenne érdemes elültetni idén a tátikákat.

– És maga mihez kezd?

Moira az orrát vakargatta.

– Teljesen kikészültem idegileg. Fogalmam sincsen, mit csináljak. Folyamatosan az elmúlt pár éven jár az eszem. Szegény, szegény Cassie! Benne fel sem merült, hogy Oliverben bármi rosszindulat lehet.

– Sohasem kedveltem azt az embert – jelentette ki Doreen, és szívott egyet az orrán. – Az én ízlésemhez képest túlságosan nagy barátja volt az érdektelen tényeknek, és sohasem tudta befogni a száját. Csak fecsegett és fecsegett. Mint aki így akarja elterelni a figyelmet valamiről.

– A hátizsákja és a kimosott ruhái Doreen kocsijában vannak – mondta Moira. – Ha szeretné, elvisszük valameddig. De ha inkább gyalog folytatná a vándorutat, akkor nem tartjuk fel.

– Köszönöm – felelte Árnyék. Tisztában volt vele, hogy soha többé nem lesz már szívesen látott vendég Moira kunyhójában.

Amikor Moira ismét megszólalt, olyan kapkodva és dühösen törtek elő belőle a szavak, mintha mindvégig ezt az egyetlen dolgot akarta volna megkérdezni.

– Azt állította, hogy látta Cassie-t! Ezt maga mondta nekünk tegnap. Ez borította el végleg Ollie elméjét. És ez még mindig fáj nekem. Miért mondta, hogy látta Cassie-t, ha már régen meghalt? Hiszen nyilván nem láthatta!

Árnyék már a vallomása lediktálása közben sokat gondolkodott azon, mit válaszolna erre a kérdésre.

– Erre nem tudok mit mondani – felelte. – Nem hiszek a kísértetekben. Valószínűleg egy helybéli lehetett, aki úgy gondolta, jó ötlet megtréfálni a jenki turistát.

Moira tüzes, mogyoróbarna szeme átható pillantást vetett rá, mint aki nagyon szeretne hinni neki, de az utolsó pillanatban feladta a próbálkozást. A nővére megfogta a kezét.

– Több dolgok vannak földön s égen, Horatio. Szerintem hagyjuk ennyiben a dolgot.

Moira hosszú ideig hitetlenkedve és dühösen meredt Árnyékra, majd végül nagy levegőt vett, és így szólt:

– Igen. Azt hiszem, igazad van.

Az úton végig csend volt az autóban. Árnyék legszívesebben bocsánatot kért volna Moirától. Nagyon szeretett volna mondani valamit, amitől egy kicsit jobb lehetett volna minden.

Elhajtottak a bitó mellett.

– Egy fejben tíz nyelv lapult bent – szavalta Doreen, és egy kicsit megváltozott a hangja, vékonyabb és szertartásosabb lett, mint ahogyan eddig beszélt. – Az egyik nyelv kenyérért ment, hogy etessen holtat s elevent. Ez egy régi fejtörő, ami erről a keresztútról és erről a fáról szól.

– És mit jelent?

– A vaskalitkába zárt holttest koponyájában egy ökörszem vert tanyát, és a csontváz száján röpködött ki meg be, hogy ennivalót szerezzen a fiókáinak. Mintegy annak a jelképeként, hogy az élet a halál ellenére sem áll meg.

Árnyék ezen egy ideig gondolkodott, majd végül azt mondta Doreennak, hogy tulajdonképpen igen, ebben lehet valami.

2014. október

Florida – New York – Párizs

Juhász Viktor fordítása

HAMUVÁROS

Paolo Bacigalupi

Paolo Bacigalupi (WWW.WINDUPSTORIES.COM) írásai megjelentek a Wired, a High Country News, a Salon.com, az OnEarth Magazine, az F&SF és az Asimov’s Science Fiction hasábjain. Novellái a Locus-díjas és PW Év könyve-díjas Pump Six and Other Stories kötetben jelentek meg összegyűjtve, amelyeket három Nebula- és négy Hugo-díjra jelöltek, valamint megnyerte a Theodore Sturgeon-emlékdíjat is „az év legjobb novellája” kategóriában.

Első regénye, A felhúzhatós lány (The Windup Girl) a Time magazin szerint egyike 2009. tíz legjobb regényének, és megnyerte a Hugo-, Nebula-, Locus- és a Compton Crook-díjakat, valamint a John W. Campbell-emlékdíjat. Első ifjúsági regénye, a Hajóbontók (Ship Breaker) Printz-díjat nyert és a National Book Awards döntőse lett. Ezt a regényt a The Drowned Cities, a Zombie Baseball Beatdown és A kételygyár (The Doubt Factory) követte. Legutóbbi felnőtt regénye, A vízvadász (The Water Knife) tavaly jelent meg. Bacigalupi jelenleg Colorado nyugati részén él feleségével és fiával, és új könyvén dolgozik.

Maria arról álmodott, hogy az apja repül, és a lány érezte, hogy minden rendben lesz.

Reggel felkelt, és több mint egy éve először érezte magát frissnek. Nem érdekelte, hogy átizzadt az elhagyatott ház forró pincéjében alvástól, nem zavarta az erdőtüzek hamujának íze a levegőben, és az sem, hogy visszatért a köhögése. Egyikkel sem foglalkozott úgy, mint korábban, mert most először végre reménykedett.

Felkelt, felment a lépcsőn Phoenix katlanjának reggeli hőségébe. Hunyorgott és fintorgott a levegőben terjengő, tüdejét irritáló hamutól. Nyújtózkodott egyet, hogy kitornássza izmaiból az alvással járó zsibbadtságot.

A hegyek felől idáig sodródó füst megint vörhenyes ködbe burkolt mindent. Kalifornia felől fújt a szél. Fák, fű és házak váltak hamuvá, és ontották füstjüket több száz mérföldre, az államhatáron át, Arizonába. A látótávolság negyed mérföld alá esett, és még az arizonai napsütés sem tudott teljesen áttörni rajta. A nap tompa gömbként fénylett a fátyolos füstön túl, de azért sikerült átforrósítania a várost.

Maria köhögött, és kifújta az orrát. Még több fekete hamu. Valahogy bejutott a pincébe.

Átvágott a lávaköves hátsó kerten a vécéig, strandpapucsa a sarkát csapkodta járás közben. A távoli szürkeségben lángvágók, flexek és hegesztők ívfényeinek pislákolása jelezte, hol épül a Taiyang arkológia, amely majd Phoenix belvárosa fölé tornyosul.

Tisztább napokon ragyogott az egész szerkezet. Csupa acél, üveg és napelem. A panelek követték a nap járását, és közben védték az összefonódó tornyokat a legdurvább forróságtól. Kertek tündököltek az üveg mögött, párás, zöld terráriumok, amelyek a kint élőket hergelték kontrollált klímájukkal és kényelmükkel.

Most azonban, az erdőtüzek idesodródott füstfátylán át csak a plazmavágók pislákolása látszott, azokon a részeken, ahol új szárnyakkal bővítették az épületet. Maria apja már nem volt ott, a műszakja véget ért, és már úton lehetett hazafelé, készpénzzel a zsebében, teli vizeskannákkal a vöröskeresztes kútról. Még most is több százan dolgoztak az állványzaton, a tizenkét órás nappali műszakban. Impresszionista fényjáték azoktól a szerencsésektől, akiknek volt munkájuk. A szerszámok fénye körberajzolta az arkológia magasba nyúló tömegét, még akkor is, ha a ködtől semmi sem látszott az épületből.

Az apja szerint már-már élőlénynek nevezhették volna.

– A bőre áramot termel, mija, a gyomrában algatartályok, gombák és csigák tisztítják a vizet, akár egy vese. Szivattyúk keringtetik, pumpálnak, mint a szív, forgatják az ivóvizet és a szennyvizet. A folyók olyanok, mint az erek, és mindent újra meg újra felhasználnak. Semmi sem kerül ki onnan. Mindent benntart, és felhasználja, ahogy tudja.

A Taiyang arkológia függőleges hidropóniás kertekben termesztette a zöldségeket, a szűrőtavakban halakat neveltek, voltak vízesések, teraszos kávézók és tiszta levegő. Aki elég gazdag volt, beköltözhetett. A magasabb részeken az ember biztonságban volt a portól, a bandáktól, az áramszünetektől, és soha egy pillanatra sem érintette meg Phoenix katasztrófája.

Fantasztikus volt, tényleg. Még fantasztikusabb, hogy valakinek elég hite, pénze és energiája volt megépíteni.

Maria nem is emlékezett rá, mikor látott bárkit is építkezni. Csak Santosék jutottak eszébe, még San Antonióban, amikor bővítették a házukat. Három évig spóroltak, hogy helyet csinálhassanak gyarapodó családjuknak. Aztán egy év múlva eltűnt az egész, az árvíz lemosta a térképről.

Ezért volt olyan nagy dolog látni, ahogy a Taiyang arkológia büszkén Phoenix fölé tornyosul. Amikor a városba jöttek a menekültkonvojjal, Maria gyűlölte a Taiyangot, amiért a benne élőknek olyan jó dolguk volt. Mostanra azonban megnyugtatónak találta hatalmas tömegét, és az építkezés pislákoló fényei templomban imbolygó gyertyafényeket juttattak eszébe, amelyek mintha azzal kecsegtették volna, hogy minden rendben lesz.

Visszatartotta a lélegzetét, amikor kinyitotta az árnyékszék ajtaját. Bűz és legyek dőltek ki belőle.

Apjával együtt az éjszaka hűvösében ásták ki a pöcegödröt, hulladék lécekből tákoltak köré bódét, amiket a szomszéd házból bontottak el. Egész jól bevált. Persze nem olyan volt, mint egy lehúzhatós vécé, de kinek volt manapság olyan?

Jobb, mint a szabadban szarni – emlékeztette magát Maria, miközben a gödör fölé guggolt és egy Clearsacbe pisilt. A teli tasakot egy szögre akasztotta, aztán befejezte a dolgát, majd a teli Clearsackel visszaindult a pincébe.

Odalent, a viszonylag hűvös helyiségben gondosan kifacsarta a tasak tartalmát egy vizeskancsóba, figyelte, hogyan tisztul átlátszóvá a sárga vizelet, amint átpréselődik a szűrőkön.

Mint egy fordított vese, magyarázta az apja.

Amikor először kezdtek Clearsacet használni, a lány undorítónak találta, de most már alig gondolt rá.

Hamarosan… nem lesz szükség Clearsacre.

A gondolat megkönnyebbüléssel töltötte el. A menekülés álma… lelki szemei előtt még mindig látta az apját repülni, büszkén és erősen, minden olyan béklyótól mentesen, ami Phoenixben tartotta őket. Ez a megtört város mégsem az utolsó megálló volt, mint amitől tartott. Nem zsákutca. Ők nem végzik majd úgy, mint azok a texasi menekültek, akik lepattantak a kaliforniai határőrségről. A kalik szerint már így is túlzsúfoltak voltak. Nevada és Utah pedig láthatóan mindenkit egyformán gyűlölt, és a texasiakat különösen. De Maria és az apja kijutnak innen.

Mosolyogva ivott a vizeskancsóból. Próbált mértéket tartani, számolni a kortyokat, de olyan szomjas volt, hogy megitta az egészet. Szégyellte is magát miatta, de nem tudta abbahagyni a nyelést, és még az utolsó cseppeket is a nyelvére csorgatta.

Mindegy. Most más, mint azelőtt. Apának van munkája. Most már lehet inni. Azt mondta, lehet inni.

Eszébe jutott, milyen volt egy nappal az után, hogy a Taiyang International felbérelte: egy ötgallonos flakonnal jött haza, és két tekercs vécépapírral meg pupusákkal, amiket az építkezés mellett vett egy standnál. De leginkább arra emlékezett, hogy az apja mosolygott. Nem aggódott minden csepp víz miatt. Nem aggódott… hát, mindenért.

– Most már jól leszünk, mija – mondta. – Megleszünk. Ez a munka, ez nagy dolog. Sokáig fog tartani. Majd félreteszünk pénzt, és nem egyszerűen északnak megyünk. Kínába is megfizethetjük az utunkat. Ez a munka rengeteg ajtót megnyit előttünk. Ezután bárhová mehetünk. Bárhová, mija.

Folyton ezt mondogatta: Bárhová mehetünk.

Az apjának megint volt munkája. Megint volt terve. És újra volt esélyük. Hónapok óta először ismét önmaga volt. Nem egy megtört, gyászoló ember, aki egyfolytában szabadkozott, hogy estére nem tudott hozni elég ennivalót, vagy megvenni a gyógyszert, amire az anyjának szüksége lett volna, és esküdözött, hogy lehet északra menni, amikor ez egyértelműen nem volt igaz. Már nem az az apa volt, aki magába roskadt, amikor rájött, hogy a világ már nem úgy működik, mint régen.

Az egész olyan gyorsan történt. Maria az egyik pillanatban még azon aggódott, mit fog szólni az anyja ahhoz, hogy nem lett jó a biológiadolgozata, és azon rágta magát, mit vegyen fel a tizenötödik születésnapjára, a következő pillanatban pedig már egész Amerika szétesett körülöttük, mintha Isten keze végigsöpört volna a térképen, és egy másik ország termett a nyomában.

Azelőtt nem fordulhatott volna elő, hogy visszafordítanak valakit az oklahomai határról, vagy hogy emberek hosszú sora kígyózzon az autópálya mentén. Az apja azt hajtogatta, hogy ez Amerika, és Amerikában nem történnek ilyen dolgok, de az apja fejében élő ország nem ugyanaz volt, mint amit az ablakon kinézve látott.

Amerika nem lehetett olyan hely, ahol az Iowai Nemzeti Gárda konvojának védelmében kuporognak az emberek, hogy aztán arra ébredjenek, hogy a katonák otthagyták őket. Csak a sivatag csendje fogadta őket, meg a FEMA-sátrak ajtajainak lobogása, és a menekültek tudták, hogy egyedül maradtak, miközben valahol odakint, a sötétben új-mexikóiak készültek megleckéztetni őket. Az apja fejében ezek közül semmi sem történt meg. A valóságban azonban igen. Volt egy másik Amerika, még a 6-os kategóriájú hurrikánok és a gigászi aszályok előtt, és volt egy utána lévő világ, ahol mindenki mozgásban volt.

Mindez azonban már a múlté. Az apjának végre volt terve, ami beválhatott, és egy fizetős munkája is. Igen, kijuthattak innen.

Maria visszaheveredett a matracra, és elővette a nyelvtanuló táblagépet. A kínaiak osztogatták őket ingyen bárkinek, aki kérte, az emberek pedig meghekkelték, hogy hozzáférjenek a nyilvános hálózatokhoz. Vezeklésül, amiért mohón megitta az összes vizet, úgy döntött, inkább nyelvet tanul, és nem lopott filmeket néz.

A képernyő életre kelt, és az ismerős kínai hölgy belekezdett. Maria követte az utasításokat. A nő a számokról áttért más szavakra, trükkösebb játékokra, amelyekkel megtanulhatta a hangzásbeli különbséget például a „ma” és „má”, vagy a „mej” és a „méj” szavak között.

Más nyelv, más szabályok. Hangsúlyok. Apró különbségek, amelyek teljesen más jelentést adtak a szavaknak. Ha az ember nem tudta, mire kell figyelni, nagyon könnyű volt elveszteni a fonalat.

A nyelvprogram tanítónője bólintott és mosolygott, amikor Maria helyesen ejtette ki a „vesz” és „elad” szavakat.

Annyira lekötötte a tanulás, hogy egy darabig észre sem vette, mennyire elment az idő, és az apja még mindig nem ért haza.

Felkelt, és kiment az ötvenfokos forróságba. A füst megsűrűsödött. Mintha egész Kalifornia égett volna, és minden füstöt Phoenix felé fújt volna a szél.

Maria a Taiyang irányába nézett, de még az építkezés fényeit sem lehetett látni. Az apja soha nem ért haza késve a műszakjából. Mindig időben végzett, megkapta a fizetését, megtöltötte a kannákat a vöröskeresztes kútnál, aztán egyenesen hazajött.

A lány elindult az építkezés felé, végig a porlepte sugárutakon, ahol texasi bangbanglányok álldogáltak a sarkokon, és gazdag kaliforniaiakat próbáltak felszedni, akik átruccantak katasztrófaturistáskodni. Elhaladt a vöröskeresztes kút mellett, ahol természetesen hosszú sor kanyargott a sarkon túlra. A víz ára mindig emelkedni látszott. A kút mellett nőtt ki a menekültek hulladékból tákolt nyomornegyede a Fry’s és a Target parkolói helyén, annyira közel a vízhez, amennyire csak lehetett. Utána jöttek a Víg Vándorok imádkozósátrai, ahol az emberek tövisbokrok száraival korbácsolták magukat, és könyörögtek Istenhez, hogy küldjön esőt.

Maria átballagott a fojtogató füstön és poron, és már bánta, hogy nem hagyott vizet az útra. Az arkológia lassan kibontakozott és a szmog fölé tornyosult szögletes, kuszának tűnő, egymással összekötött tornyaival, úgy elszigetelve Phoenixtől, mintha egy erődítmény lett volna.

Az őr a Taiyang-építkezésen nem akarta beengedni. Úgy tűnt, nem beszél sem angolul, sem spanyolul, és a lány tört kínaiját sem értette meg. Végül telefonált valakinek.

Egy kínai férfi jött ki elé. Rendes ruhája volt, tiszta öltözék, védősisak, és a nyakában szűrős maszk lógott, a jobbfajta REI típusból, amely kívül tartotta Kaliforniát és Phoenixet a tüdejéből. Maria féltékenyen szemlélte.

– A baleset miatt jöttél? – kérdezte a férfi.

– Milyen baleset?

– Valaki lezuhant.

Erős akcentussal beszélt, de érthetően. Hosszú zuhanás volt, mondta. Nem lenne jó, ha látná a hullát. Nagyon sajnálja. A Taiyang International megtette a szükséges lépéseket a holttest hamvasztására. Este érte is jöhet, a Taiyang állja a költségeket, és a rendes fizetését is megkaphatja.

Maria azon kapta magát, hogy a férfi márkás pormaszkjára bámul, miközben az csak mondja a magáét. Nézi a gumitömítéseket, a cserélhető szűrőt…

Az apjából is füst lesz. Még több füst, abból a fajtából, amit az emberek távol akartak tartani a tüdejüktől. Talán most is őt lélegzi be. Az apját, a hegyek égő erdőivel és Kaliforniával együtt.

Szabadon szálló hamvait.

Horváth Norbert fordítása

JAMAICAI GYÖMBÉR

Nalo Hopkinson és Nisi Shawl

Nalo Hopkinson (WWW.NALOHOPKINSON.COM) Jamaicában született, majd ott, illetve Trinidadon, Guyanában és Kanadában élt. Jelenleg az Egyesült Államokban, a riverside-i Kaliforniai Egyetemen oktat kreatív írást. Hat regény – Brown Girl in the Ring, Midnight Robber, The Salt Roads, The New Moon’s Arms, The Chaos és Sister Mine –, két novellagyűjtemény és egy különböző rövid írásokat tartalmazó kötet szerzője. Ő szerkesztette a Whispers from the Cotton Tree Root: Caribbean Fabulist Fiction és a Mojo: Conjure Stories című antológiákat. Elnyerte a legjobb debütáló science fiction és fantasyszerzőnek járó John W. Campbell- és Locus-díjakat, a World Fantasy-díjat, a Sunburst-díjat (kétszer is), az Aurora-díjat, valamint a Gaylactic Spectrum- és a Norton-díjakat is. Legutóbbi műve a Falling in Love With Hominids című novellagyűjtemény.

Nisi Shawl (WWW.NISISHAWL.COM) a Filter House és a Something More and More című novelláskötetek szerzője. Novelláit jelölték a World Fantasy-, a Carl Brandon- és a Gaylactic Spectrum-díjakra. A Filter House elnyerte a James Tiptree Jr. Emlékdíjat, és jelölték a World Fantasy-díjra. Shawl társszerzőként jegyzi a Writing the Other: A Practical Approach című könyvet, és társszerkesztőként az alábbiakat: Strange Matings: Science Fiction, Feminism, African American Voices and Octavia E. Butler és Stories for Chip: A Tribute to Samuel R. Delany. Kritikái jelennek meg a The Seattle Timesban. Emellett a Cascadia Subduction Zone című, negyedévenként megjelenő feminista kiadványba is ír és szerkeszt kritikákat. Belga Kongóban játszódó steampunk regénye, az Everfair 2016 szeptemberében jelenik meg a Tor Kiadónál.

– A pokolba vele!

Plaquette-et M’szjő az egész helyiségen végigzáporozó szitkai fogadták, ahogy belépett a műhelybe. A jókora, rugós szerkezetű emberalak, amelyen a férfi épp dolgozott, dülöngélő, esetlen díszlépésekkel tántorgott körbe a helyiségben. Térdét komikusan magasra emelte, teste jobbra-balra imbolygott, lábát pedig ügyetlenül eresztette a padlóra: előbb a lábujjait tette le, aztán a sarkát. Billy Sumach, M’szjő beszállítója is ott volt a műhelyben. Szép, barna szeme vidáman Plaquett felé villant a nyitott ajtón keresztül, de óvakodott attól, hogy M’szjő füle hallatára kinevesse egyik alkotását.

M’szjő dühösen meredt a lányra:

– Elkéstél. Levonom a béredből.

Plaquette elfintorodott. A családjának keresete minden fillérére szüksége volt, de muszáj volt megvárnia, amíg mama hazaér a vasútról, hogy legyen valaki papa mellett.

George, a mechanikus utaskísérő kipegő-kopogó lépteivel átdülöngélt a helyiségen. Beleütközött a falba, és csattanva a földre rogyott, majd csak feküdt ott zümmögve. M’szjő megint elkáromkodta magát – mama halálra válna, ha tudná, hogy Plaquette ilyeneket hall. Lekapta az egyik cipőjét, és a George-hoz vágta. Billy Sumachból kitört az elfojtott nevetés egy halk nyikkanása. M’szjő a George-ra mutatott.

– Javítsd meg – morrant rá Plaquette-re. – Holnapután be kell mutatnom a kormányzónak.

Mintha ezzel Plaquette nem lett volna pontosan tisztában.

– Igen, M’szjő – felelte a férfi hátának, miközben az átcsörtetett az üzletbe vezető ajtón.

Amint az ajtó bevágódott mögötte, Billy gúnyosan felkurjantott. Plaquette azon kapta magát, hogy a pillanatnyi szórakozásért hálásan elmosolyodik. Mostanában nem sok szórakoztató pillanat akad az életében.

– Szavamra – kezdte Billy –, az öreg George mintha begyömbérezett volna!

A jókedvet mintha elfújták volna.

– Ne tréfálj ezzel – sziszegte Plaquette összeszorított fogakkal. – Tudod, mi van apámmal.

Billy arca egyszeriben megnyúlt.

– Istenem, Plaquette, ne haragudj – mondta.

– Csak segíts talpra állítani ezt a George-ot. Nyom vagy egy tonnát.

Billy rendes fickó volt. Bőrszíne és társadalmi státusza alapján Plaquette-tel azonos körbe tartozott. Az utóbbi időben, ha árut hozott, gyakran mosolygott rá a lányra, vagy vetett rá vágyakozó pillantásokat. De most, hogy papa ilyen rossz bőrben volt, a lánynak nem volt ideje ezzel foglalkozni. Egyesült erővel Plaquette munkaasztalához támogatták a George-ot. Az csak állt ott. Az eséstől felhorzsolódott az egyik vállán a ráfestett vasútiutaskísérő-egyenruha. A mellkasán lévő szerviznyílás fedele tárva-nyitva lifegett, akár egy koporsóé. Plaquette majdnem elsírta magát, amikor megpillantotta a szerkezet belsejében az összegabalyodott fémdarabokat. Már vagy egymilliószor szétszedte és összerakta a George mellkasi részét. M’szjő nem tudott rájönni, mi lehet vele a baj, és ő sem. A karok teljesen jól működtek, Plaquette maga huzalozta be őket. De a lábak…

– Menni fog – mondta Billy. – Jó fejed van hozzá.

A lesújtott Plaquette bólintott.

Egy pillanatra kényelmetlen csend támadt. Ha Billy azért jött, hogy találkára hívja, most kéne feltennie a kérdést. De csak meglengette a felírótábláját:

– M’szjőnek alá kéne írnia, hogy átvette azokat a ládákat.

Plaquette ismét csak bólintott. Amúgy se mondhatott volna igent a találkára, most, hogy papa ilyen beteg.

Már ha Billy elhívta volna egyáltalán.

– Billy, eszedbe jut néha, hogy valami mást is csinálhatnál? – bukott ki belőle a kérdés, még mielőtt tudatosult volna benne, hogy kíváncsi a válaszra.

Billy elgondolkodva ráncolta a homlokát.

– Hát, az unokatestvéreimnek levendulafarmja van a Des Allemands felé vezető úton. Néha eszembe jut, hogy átmehetnék oda.

– Oda, és nem valami messzi nagyvárosba? – A lány azon töprengett, milyen lenne Billy kérges tenyerét érezni az arcán.

– Á. Túl zajos, túl koszos. Túlságosan is olyan lenne, mint itt. – Aztán észrevette, milyen arcot vág a lány. – Persze ha lenne ott egy olyan csinos lány, mint te… – mondta lassan, mintha csak félne nyíltan beszélni. – Asszem, meg tudnám kedvelni.

Ekkor félrekapta a tekintetét.

– Szerinted M’szjő haragudna, ha egy pillanatra bekukkantanék az üzletbe? Visszaadhatnám neki a cipőjét.

– Csak nézd meg előbb, nincsenek-e fehér népek odabenn.

Billy felkapta M’szjő cipőjét, és eltűnt az üzletben. Plaquette felakasztotta a kalapját a műhely hátsó végében, és munkához látott. Az asztalán még mindig ott hevert M’szjő gyűrött tervrajza a George-ról, ahogy a férfi ott hagyta. Kisimította a papírlapokat, és nekiállt áttanulmányozni őket. Mindennap ezt tette, mióta csak elkezdett dolgozni a George-on. Ez volt M’szjő eddigi legbonyolultabb szerkezete. Aznap, amikor a kormányzó bemutatja a vasútnál, tökéletesen kell működnie. M’szjő néhány éve már Plaquette éles szemére és apró, biztos kezére támaszkodott a kifinomultabb időmérők és más szerkezetek összeállításakor. Mire rászánta magát, hogy megtanítsa a lányt jegyzetei értelmezésére, Plaquette már magától is képes volt kisilabizálni a legtöbb jelet és a férfi macskakaparását.

Ott ni. Az az érintkező nincs a helyén, és nem is lesz, amíg ilyen lapos. Kicsit meg kell görbíteni. Plaquette ceruzát húzott elő az asztalfiókból, és kijavította M’szjő jegyzetét. Billy közben visszajött, és elkezdte behordani a ládákat az odakint álló kocsijáról a műhelybe. Miközben dolgozott, és próbált csevegni a lánnyal, Plaquette kerített egy tálcát. A műhely közepén álló jókora, sokfiókos tölgyszekrényből előszedte, amire szüksége lesz, és a munkaasztalához vitte.

– Mit gondolsz, esni fog szombaton? – szuszogta Billy, miközben a rakás legtetejére lódított egy ládát.

– Lehet – felelte Plaquette. – Lehet, hogy nem. – Billy új keletű félénksége őt is félénkké tette. Úgy tűnt, már nem találják a közös hangot. Még egyszer végignézett a munkaasztalra terített fekete bársonyon, amelynek felületén apró réz- és kristályalkatrészek százai csillogtak. Pontosan tudta, melyik fogaskerékből, kapocsból és csavarból hány van előtte. Muszáj volt tudnia. M’szjő számon tartott minden pennyt, minden centiméternyi vékony drótot, amit a műhelyében készült időmérőkhöz felhasznált. Az év végén összeszámolt minden alkatrészt, minden darabka bőrt. Ha bármi hiányzott, az árát levonta a lány béréből, mintegy fordított karácsonyi jutalomként. Mintha nem gyűjtene be a pénztárgépből és süllyesztene „titkos” széfje mélyére minden este tisztes hasznot.

Billy nézte, ahogy Plaquette kézbe vesz egy fogót, és a mechanikus utaskísérő felé fordul.

– Idehozzam Claude-ot? – kérdezte.

A fiú olyan jól ismerte.

– Igen, kérlek – mosolygott rá Plaquette. Billy már ugrott is, hogy előszedje Claude-ot szokásos helyéről, a faliszekrényből.

Billy tényleg nagyon kedves volt, és nem ő volt az egyetlen, aki az elmúlt egy évben, mióta Plaquette kislányból nővé érett, másként kezdett nézni rá. Mama azt mondta, két lehetősége van: hozzámegy Billyhez, és szegény lesz, de boldog; vagy M’szjő színes bőrű kitartottja lesz, és megveti a lábát a Francia Negyedben. Ugyan M’szjő nyilvánosan soha nem fogja felvállalni sem őt, sem az esetleges gyermekeiket, de Plaquette kényelemben élhetne, és talán a szüleit is segíthetné. Nem mintha ők valaha is erre kérnék.

Amúgy meg azt sem tudta, készen áll-e egyáltalán arra, hogy foglalkozzon ezzel az egész mizériával.

Ásított egyet. Holtfáradt volt, és okkal. Mióta papán eluralkodott a gyömbértinktúra okozta bénulás, az estéit és a vasárnapokat az ő gondozásával töltötte.

A Claude által felolvasott történetek elsőre még izgalommal töltötték el Plaquette-et, de idővel elvesztették a varázsukat. Kívülről tudta már az összes sztorit, amelyben a hős valamilyen omladozó szikláról ugrik át valahová, ismert minden egyes temetői vallomást és az összes személyiségcserés trükköt, amelyek olyannyira hozzátartoztak ezekhez a mesékhez. Kezdték már idegesíteni ezek a történetek a szerte a világban kalandozó emberekről, akik olyan izgalmakat élnek át, amilyeneket ő sohasem fog. Papa látott valamit a világból: New Yorkot, Chicagót, San Franciscót. Persze csak átutazóban, hiszen a vonatot nem hagyhatta el. De minden megállóhelyen új utasokkal találkozott, ismeretlen helyek levegőjét szívta be, idegen ég borult fölé. Legalábbis régen.

De újra része lesz benne, ha majd meggyógyul. Így lesz. Valakinek rendben kell tartania a fém utaskísérőket, nem? És ki lenne alkalmasabb erre a munkára, mint papa, aki sok éven át maga is megbízható vasúti utaskísérőként dolgozott?

Plaquette élete azonban egymás nyomában masírozó napok egyhangú sorából állt, itt, ebben a műhelyben. Apró, fényes fémdarabokat rakosgat össze, és mostanában arra is ügyel, hogy mindig az ellenkező felében legyen a helyiségnek, mint ahol épp M’szjő tartózkodik. Már nem az a fejletlen kislány, aki akkor volt, amikor először lépett a műhelybe. Nőiessége bimbózni kezdett, és nagyon úgy tűnt, hogy M’szjő szívesen tűzné kabátja hajtókájára ezt a zsenge, színes virágot. A balkézről való házasság, az egy dolog, na de egy ilyen fösvény alakkal, mint M’szjő?

Úgy gyülekeztek a problémák a feje fölött, mint az egymás fölé tornyosuló, szél kergette viharfelhők, és olyan sűrűn, hogy Plaquette el nem tudta képzelni, hogyan vergődik át rajtuk. Mama mindig azt mondta, hogy ha efféle sötétség zuhan rá, a legjobb, amit tehet, az, hogy továbbgyalogol, és reménykedik, hogy előbb-utóbb kiér a fényre.

De amint Billy felállította Claude-ot, és az automata elkezdte mondani a szöveget, Plaquette, ahogy mindig, gyorsabban és pontosabban kezdett dolgozni. Élvezte a kihívást és a rituálét, amellyel az összeszerelés járt: a szükséges alkatrészek kiválasztását és elrendezését a munkapad bársonyán, Claude fogaskerekeinek kattogását, miközben a szerkezet lejátssza az egyik tekercsét, és azt, ahogyan mindezek szabályos üteme magával ragadja a gondolatait, amíg nem marad más, mint ujjainak finom tánca, ahogy sorra kézbe veszi és a helyére pattintja, csavarozza és erősíti az egyes alkatrészeket. Előfordult, hogy csak akkor ocsúdott fel az idő múlása, a ritmus és a szavak okozta transzból, amikor M’szjő estefelé megrázta a vállát, mire felpillantott, és ráeszmélt, hogy eltelt az egész nap.

Hirtelen árnyék hullott a kezére, és homályba borította a munkapadot. Pislogva körülnézett. Mikor kezdett sötétedni? A műhely üres volt. Billy valószínűleg már órákkal ezelőtt elment a dolgára. Claude tekercse lejárt, és a szerkezet már rég elnémult. Miért nem szólt még rá M’szjő, hogy ideje mennie? Hallotta, hogy a férfi ott motoz a műhely feletti lakásban. Megdörzsölte égő szemét. M’szjő valószínűleg abban reménykedett, hogy nem hagyja abba a munkát, amíg a mechanikus George nem működik hibátlanul.

Sikerült vajon? Kihúzta a kezét a gépember drótokból és kapcsokból álló belsőségei közül. Ahhoz, hogy megtudja, ki kell próbálnia, azonban az egyre mélyülő sötétségben alig látta a csatlakozókat, amelyek megpiszkálásával a George mozgásra bírható.

Felkelt a munkapad mellől, kinyújtóztatta elgémberedett hátát, és az ajtónyíláson át összehúzott szemmel – ahogy az anyja szokta – az üzlet elülső részében álló, gazdagon díszített Carcel-lámpára pillantott. Bár kissé már túlhaladottnak számított, a lámpaolaj szintjét és keringését irányító óraműszerkezetre M’szjő még mindig úgy tekintett, mint kézügyessége egyik aprólékos példájára. Valójában Plaquette kézügyességének aprólékos példája volt. Ha tovább marad a műhelyben, muszáj lesz meggyújtania. És bár M’szjő szerette, ha sokáig dolgozik, a felhasznált olaj árát le fogja vonni a béréből. Átalakíthatta volna a lámpát, vákuumos izzót tehetett volna bele, hogy olaj helyett az olcsóbb Tesla-árammal működjön, de M’szjő nem bízott az olyan energiában, amit nem látott a saját szemével. Azt mondta rá, nem elég „kifinomult”.

A lány tett néhány lépést a lámpa felé.

K–RRR–SSSSZ!

Elakadó lélegzettel pattant az üzlet utcafronti bejáratához. Keze már az ajtó zárján volt, amikor észbe kapott. Elengedte a zárat, és visszafordult a hátsó ajtó felé, amelynek keretében ekkor megjelent Claude, az automata. Áttételei segítségével darabosan, hol az egyik, hol a másik oldalán előrelódulva mozgott. Fekete bársonyból készült kabátja a maradék kevés fényt is elnyelte, régimódi, fehér fodorgallérja azonban visszavert annyit, hogy az automata kifejezéstelen arca kivehető legyen. Vonásai, akárcsak a lányéi, afrikai származást tükröztek. Claude megállt előtte.

KRRSSZ!

Plaquette felkuncogott.

– Jó, hogy szólsz – jobb lesz, ha a belső részeid után a kerekeidet is megolajozom. Rákaptál, hogy ide-oda gurulsz a sötétben, és halálra rémisztesz.

Apró olajoskannát húzott elő köténye zsebéből, és letérdelt, hogy megolajozza a Claude emelvénye alá erősített görgős áttételek fogaskerekeit. Az ő ötlete volt, hogy ezekkel szereljék fel az automatát, a korábbi, mindkét oldalára rögzített nagy rézkerekek helyett. Elege lett belőle, hogy mindig neki kell felállítania Claude-ot, valahányszor az megcsúszott valami egyenetlen felületen, és elesett. Igaz, ez jó gyakorlás volt a mostani helyzethez: papa minden egyes reszketeg lépés után hajlamos volt megbotlani, és Plaquette-nek gyakran kellett elkapnia. A férfi utált mankóval járni. És mindez amiatt, mert egykor rákapott, hogy a kora reggeli műszakja előtt néhány korty gyömbértinktúrával űzze el a hideget a tagjaiból.

Az egyszer biztos, hogy a jamaicai gyömbér tönkreteszi a családját.

Az ide-oda mozgatás közben Claude felhúzós szerkezetéből kiszabadulhatott némi maradék energia, mert hirtelen elnyújtott hangon megszólalt:

– …haaa nem igyeeekszik munkáával…

Plaquette a mondat közepén gyorsan elnémította a szerkezetet, majd a biztonság kedvéért a tekercset is levette a belsejében lévő orsóról. Semmi szükség rá, hogy M’szjő észrevegye, hogy ő még mindig itt van a földszinten, egyedül a sötétben.

Ahogy ismét felegyenesedett, hirtelen eszébe jutott valami.

A zsalukat könnyen kihajtotta. Az üzlet előtt álló rugós lámpa fénye szétáradt a ketyegéstől hangos helyiségben, megcsillant a vitrineken, az aranyból és rézből készült zsebórákon, a faliórák szekrényeinek polírozott fafelületén, és megvillantotta a számokat a gyöngyfényű holdként felragyogó óralapokon. Plaquette éles szemének nem is volt szüksége több fényre.

– Gyere, Claude – adta ki a parancsot, és visszaindult a műhely felé. Némileg fölösleges volt szólnia, hiszen bőrköténye zsebében ott lapult Claude Tesla-kulcsa. Ahol a kulcs volt, oda tartott Claude is. Így aztán kétszeresen is ostobaság volt, hogy Plaquette annyira megijedt tőle.

Most már jobban látta a mechanikus embert: a festést hideg acéltestén, amely a legutolsó aranyszínű csíkig híven utánozta a valódi utaskísérők kék egyenruháját, az örökös mosolyt sötét arcán. Sapkáját egy palack kupakjához hasonlóan lehetett fel- és lecsavarni. Alatta ott lapult a Tesla-féle vevőkészülék, amelynek segítségével a George a hálókocsik kabinjaiban mozog majd. A kabinokban a Pullmann vállalat drót nélküli adókat tervezett felszerelni.

Ez utóbbi Plaquette ötlete volt. M’szjő ellenkezett ugyan, de a lány szinte látta, ahogy fejben számolgatja, micsoda nyereséget hoz majd neki ez a vállalkozás.

Ha M’szjő George-jai beválnak, az apja állásának befellegzett. A valódi utaskísérőknek voltak bizonyos emberi szükségletei. Egy mechanikus George viszont szinte sosem gyengélkedik, és sosem marad ki a munkából. Mindig mosolyog, sosincs szüksége új egyenruhára – legfeljebb néha egy apró javításra a festésén. Meg kell ugyan vásárolni, de később nem szükséges fizetni neki.

Plaquette két ujjal megbökte a George merev mellkasát. A gépember erős lábai meg se rezzentek. Plaquette továbbra is úgy gondolta, hogy jobb lett volna áttételekkel felszerelni, mint Claude-ot, M’szjő azonban azt akarta, hogy a szerkezetek a lehető legjobban hasonlítsanak a valódi emberekre – nehogy megrémítsék a luxushálókocsikban utazó urakat és hölgyeket. Így aztán a George-oknak tudniuk kellett járni. Könnyedén, akárcsak hajdanán papa.

Az üzletben álló órák sorra kezdték elütni a kerek órát, mindegyik a maga hangszínén. Plaquette lélegzete elakadt. Bár órák vették körül, teljesen elfeledkezett róla, milyen későre jár. Az anyja már várja – hamarosan kezdődik apja műszakja az állomáson. Nincs rá idő, hogy kipróbálja a George-ot. Sietve Claude örökösen előrenyújtott kezébe nyomta a Tesla-kulcsát, felrántotta a főkötőjét, és kisietett az ajtón. Csak annyi időre állt meg, hogy az ajtó kifényesített kilincsét megrángatva ellenőrizze, rendesen beakadt-e a zár nyelve.

Otthona mindössze néhány saroknyi sétára volt az egyenletes fényt árasztó lámpák alatt. A lánynak az idegenből érkezett városnézők és az üzleti ügyeiket az éjszaka hűvösében intéző New Orleans-i lakosok gyér csoportjai között kellett cikáznia. Nagy sietségében nekiütközött egy túlságosan is jól öltözött úriembernek, aki elkapta a karjánál fogva, és tetőtől talpig végigjáratta rajta a tekintetét. A lány elmormolt egy bocsánatkérést, és kihúzta magát a férfi szorításából, még mielőtt az bármi másra gondolhatott volna. Hamarosan otthon volt, ahol mama a lakásuk előtti lépcsőfordulón állva várt rá. Anyja álcája – papa sapkája és vastag kabátja – a sötétben elég volt ahhoz, hogy egy darabig megtévessze fehér főnökeit, a többi színes bőrű munkás pedig be volt avatva a titokba. De ha mama elkésik…

– Ne aggódj, drágám – mondta az anyja, és lehajolt, hogy puszit nyomjon Plaquette arcára. – Még időben odaérek. Apád evett egy kis levest, és segítettem neki kimenni a szükséghelyre, szóval valószínűleg átalussza az éjszakát.

Plaquette belépett a sötét lakásba. Nekik nem futotta flancos világításra. Mama kis lángra csavarva a konyhaasztalon hagyta neki a petróleumlámpát. Plaquette pont rálátott a szülei ágyára. Papa gondosan betakargatva feküdt, csak a feje látszott ki. Szuszogva lélegzett, de nem horkolt. Olyan kicsinek tűnt a takaró alatt. Ő ment össze, vagy Plaquette nőtt meg?

Felakasztotta a kalapját. Siettében úgy rohant el a műhelyből, hogy még mindig rajta volt a bőrköténye. Ahogy levette és felakasztotta a kalap mellé, valami a zsebében nekikoccant a falnak. Claude egyik tekercse volt az, amit kivett belőle. Visszatette a kötény zsebébe. Holnap visszaadja neki. Szedett magának egy kis levest a tűzhelyen álló fazékból. Borsó és harcsa illata áradt az ételből, egy leheletnyi füstölt sonkával megspékelve. Mama mostanában borsóval próbálta laktatóbbá tenni az ételeket, ízesítésképpen pedig mintha hetek óta mindenbe ugyanabból a sonkából szelt volna hajszálvékony darabkákat. Plaquette biztos volt benne, hogy nem tud legyűrni még egy adag borsót és rágós sonkát. Mit meg nem adott volna egy jókora szelet, zsíros marhasültért, egyenesen a sütőből!

A gyomrát nem érdekelte a különbség, éhesen megkordult. A harcsaleves pont megteszi.

Plaquette letelepedett az asztal mellé, és nekiállt belapátolni a hideg hallevest. A petróleumlámpa kis lángja meg-megrebbent, és képeket festett maga köré. Plaquette úgy képzelte, egy tornyot lát, amely körül angyalok (vagy démonok) keringenek, alatta pedig csata tombol. Emberek nyársalják fel egymást karddal és dárdával. Vadállatok törnek rájuk, olyanok, amelyeknek még a létezéséről sem hallott…

– Mit látsz abban a lámpában, te lány? Jól belefeledkeztél.

Plaquette riadtan szakította el elméjét a lámpa pogány képeitől.

– Papa! – Felugrott az asztaltól, és az ágyhoz lépett, hogy homlokon csókolja az apját. A férfi átölelte, keze erőtlenül hanyatlott a lány hátára. Néhány napos verejték szaga érződött rajta. – Kérsz valamit? Kimennél a szükséghelyre?

– Nem – felelte az apja, és megpróbálta megveregetni maga mellett a matracot. Elfintorodott, amikor nem sikerült. – Csak ülj ide mellém egy kicsit. Mesélj, mi járt a fejedben az imént?

– Ha ezt teszem, megint San Franciscóról fogsz mesélni. – A lány leült az ágyra vele szemben, térdeit kisgyerek módjára felhúzva a szoknyája alatt.

– Hmm. Sosem látom többet azt a várost. – Plaquette szíve majd megszakadt, ahogy apja szemét elöntötték a könnyek. – Ó, Plaquette – suttogta. – Mihez fogunk kezdeni?

Nem „mi”, hanem ő. Plaquette fog megoldást találni. – Csitt, papa. – Nem Billyt választja. A szülei példája megtanította rá, hogy a szerelem és a kemény munka önmagukban még nem jelentenek megoldást. Úgy nem, hogy akinek színes a bőre, az alig egy pennyt kap azért, hogy egész nap robotol, és fiatalon hal meg. Megveregette apja karját, és megfogta tehetetlen kezét. Behunyta a szemét, hogy felidézze a ragyogó történetet, amelyet az imént látott a lámpa lángjában, majd újra kinyitotta.