Nádudvarváry Fekete Emma

Arnold Prágában

és más elbeszélések

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Nádudvarváry Fekete Emma

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-073-5

Ágenda Kiadó

Debrecen

2023

Az idő Prágában

A tér sejtelmes ködbe burkolózott, pedig még csak dél volt. Viszont november. Ennek ellenére – mint szinte mindig – tele volt emberrel. Egy gombostűt se lehetett volna elejteni. A túristák az orrukig is alig láttak. Szerencsére néhány méterrel feljebb már egy kicsit feloszlott a köd, és majdnem tisztán lehetett látni az óratornyot. Még néhány másodperc, és elkezdődik az órajáték. A környéken minden templom elütötte már a delet. Egy olasz csoport visszaszámlál, mindenki felemeli a telefonját. Az Orloj Torony felső részének ablaka kinyílik, és végre, VÉGRE elkezdődik:

Először a tizenkét apostol vonul el, majd őt követi a többi figura. Utoljára pedig a csontváz és a homokóra jelenik meg, jelezve ezzel az idő végességét.

– Az órát 1410-ben építette egy Hamzel nevű mester, akit utána „hálából” a gazdag megrendelő megvakkítatott, hogy többé másnak ne alkothasson ilyen órát. Az órás viszont bosszúból tökretette a művét, méghozzá úgy, hogy belepréselte a kezét a finom óraszerkezetbe. Amit utána száz évig nem tudott senki sem megjavítani. De valahogy mégis sikerült, mivel 1957 óra folyamatosan minden egész órában van órajáték – meséli több nyelven sok idegenvezető több csoportnak.

A temperamentumos olaszok megtapsolják a viszonylag rövid „előadást”, a németek precízen elrakják a telefonjukat, de csak miután meggyőződtek róla, hogy sikerült felvenniük az egészet. A magyarok pedig elégedetlenül fintorognak:

– Csak ennyi volt? Ezért álldogáltunk itt ebben a ködben? Egy fiatal fiú – nem is olyan rosszul – egy dalrészletet kezd el énekelni:

– Elvesztél, te meg a ködben elvesztél.

Az anyja próbálja lepisszegni, de hiába. Mintha egy titokzatos, suttogó hangot is hallanának:

„Óvárosi Tér, süvit itt a szél,

közelít a Tél,

az ember néha fél,

az idő véges, vagy talán végtelen,

használd ki, amíg meg nem bénit a halál vagy a félelem..”

A hang gazdáját sehol nem lehetett látni. Volt, aki azt állitotta, hogy nem hallott semmit. Volt, aki pedig a kísérteties suttogást a toronyból vélte hallani, méghozzá egyenesen a csontváz üreges szájából.

– Nos, kérem szépen, akkor lesz most lesz egy kis szabadidő. Lehet sétálgatni, meg lehet ebédelni, kinek amihez kedve van. Háromkor indulnánk tovább. Arra kérnék mindenkit, hogy háromnegyed háromra legyen itt – mondta az idegenvezető.

Az emberek hamar szétszéledtek a szélrózsa minden irányába.

– Nos, mit csinálunk Édes Szivem háromig? – kérdezte a középkorú üzletembertől a nála húsz évvel fiatalabb felesége.

– Természetesen megebédelünk – válaszolta ellentmondást nem tűrően a férfi.

– Itt is mindjárt egy étterem, üljünk is be, legalább ott meleg van. Ez a novemberi idő!

– Mondtam szivem, hogy inkább valami melegebb helyre menjünk!

– Neked semmi se jó – mondta kissé ingerülten a férje, majd nem túl gyengéden karonfogta a feleségét, és bementek az étterembe.

Odakisérte a legközelebbi szabad asztalhoz, és lesegítette róla a kabátot. Az étlapról a nő kiválasztotta a legdiétásabb fogást, a férfi meg a világ legdrágább húsgombócát a világ legdrágább knédlijével. Meg az elmaradhatatlan sör, természetesen abból is a legdrágább. Már nem is csodálkozott, amikor az asszony nem akart sört inni.

– Csak nehogy bort kérjél, mint tegnap. Ne égessél megint!

A nő szófogadóan diétás kólát kért. Miután rendeltek, mindketten elmerültek telefonjuk virtuális világában. A férfi a céges emailjeit nyitotta meg, a nő a Facebbokot, ahová felrakta a legújabb képeket. Majd a barátnőjével chatelt. Annyira elmerültek a tevékenységükben, hogy szinte észre sem vették amikor a pincér eléjük rakta az ételt. A férfi egykettőre és egykedvűen behabzsolta a – főleg az árához képest – nem túl nagy adag ételt, majd felhörpintette a sört is. A nő soknak találta a salátát, és panaszkodott, hogy mennyit fog ettől hízni. Miután fizettek, és egyéb dolgaikat is elintézték, még egyszer ránéztek a telefonjukra és látták, hogy bőven van még idejük.

– Nos, hogy töltjük el a maradék időt? – kérdezte a nő, de meg sem várta a választ.

– Bemehetek majd a …. (most egy nemzetközi divatáruház neve következik, a szerk.) be? – kérdezti behízelegően a férjét.

– Oké, bemehetsz, megvárlak kint, úgyis el kell intézzek egy-két céges telefont. Legalább kihasználom az időt.

– Mindig csak a munka szivi, most szabin vagy, lazulj már!

– Értsd már meg, nekem az idő pénz! Nekem ez az idő kiesés a munkából, nem érek úgy rá, mint te. Nekem nincs annyi időm.

A nő bájosan mosolygott rá, majd bement az üzletbe. A férfi örült, hogy jut végre egy kis ideje önmagára. Persze tudta, hogyha majd fizetésre került a sor, a nő majd elkéri tőle a bankkártyáját. Nem adta neki oda, és a pinkódját sem tudhatja.

Mikor látta, hogy a nő eltűnik az üzletben és hallótávolságon kívülre kerül, felhívta a feleségénél is fiatalabb titkárnőjét, de nem szakmai beszélgetést folytattak.

– Szia, Szívem, kihasználom az időt, a nejem bement az üzletbe.

És beszélgettek egészen addig, amíg az asszony nem üzent, hogy beállt a pénztárhoz. Ő pedig engedelmes jófiú módjára utánament az üzletbe, és majdnem lenullázta a bankkártyáját. Vagyis majdnem kimeritette a napi limitet. Persze beállithatná többre is, de inkább nem. Vásárlás után sétáltak még egyet, a férfi lovagiasan cipelte a frissen vásárolt holmikat, és azon gondolkodott, hogy mit is vehetne a titkárnőjének.

És mikor? Lesz rá idő? Valamit ki kéne találni, valamivel le kéne kötni az asszonyt! Esetleg fizesse be itt valami szépségszalonba? Híresek itt a szépségszalonok? Akkor talán neki lesz elég ideje jobban körülnézni. A másik ajándékot készpénzben kell majd fizesse.

Többször elgondolkodott már, vajon jó vásárt csinált-e, hogy lecserélte az első feleségét, aki húsz éve kb. ugyanúgy nézett ki, mint ez a mostani. Csak sokkal értelmesebb volt nála. Ő még most is szép nő. Csak hát az eltelt felette az idő…

Az idegenvezető – egy a túristák által hálistennek – ismeretlen kerülőúton ment le a Moldva partjára. Most végre volt egy kis ideje önmagára, nevezzük „éndiőnek”.

Nem mintha nem szerette volna a munkáját, de volt, amikor már besokkalt és elege lett az emberekből. És az az idő most jött el. A prágai út utolsó napján. Mivel a köd miatt minden párás volt, sehová sem tudott leülni.

Mikor utoljára járt itt az előző csoporttal, még itt ült a már talán kicsit hideg padon, és etette a kacsákat. De pechjére megszólította egy hölgy a csoportból, és ő nem akart bunkó lenni, és válaszolt neki. Csak sajnos azután az egész szabadidejét elvette. Kisérgethette a hölgyet boltról boltra. Ebben a ködben talán nem veszi őt senki.

Esernyőjét – amit az utasok mindig követnek – gondosan összehajtogatta, és a táskája mélyére tette, mivel egy darabig nem lesz rá szüksége. Ja, meg nehogy kiszúrják mégis, hogy itt húzza meg magát. Táskájából előtette a szendvicsét, mivel ő nem engedhette meg magának, hogy a puccos éttermekben ebédeljen. Akkor elköltené az összes napidíját! Ő itt nem dőzsölhet, mivel nem szabadságon van. Neki ez most munkaidő. Illetve nem egészen három óra munkaközi szűnet.

Elővette a telefonját, és felhívta a családját, akik már tudták, hogy ez az az idő, amikor keresni fogja őket. Megtudta, hogy hálistennek otthon minden rendben van.

Azért mégis hiányoznak. Amikor kezdte a pályát, nagyon vonzotta az utazás, a lehetőség, hogy világot láthat. Az pedig nem most volt. Kicsit eltelt azóta az idő.

„Az idő a néma folyó” – jutott eszébe egy régi dallam valahonnan ahogy nézte a folyón úszó kacsákat. A szendvicse utolsó falatjait – mint mindig – most is velük osztotta meg.

– Van majdnem három óránk, hova menjünk? – kérdezte barátnőjét az idős hölgy.

– A piacra – válaszolta határozottan szintén idős barátnője.

Mindkettőjüket a gyereke fizette be erre az útra.

– Hogy ne legyünk itthon? – kérdezte talán viccesen egyikőjük a lányától.

– Jaj, dehogyis Anyuka, csak hogy érezd jól magad.

De a hölgy tudta, érezte, hogy elmúltak azok az idők, amikor ő nélkülözhetetlen volt a családjának. Mikor még ő vigyázott az unokákra!

Most már az unokák vigyáznak inkább rá. Ha vigyáznak. Inkább elküldték Prágába, hogy ne üsse bele az órát mindenbe. Hát nem értik, hogy ő jót akar? Ő csak jót akar. Ő mindig mindenkinek jót akart egész életében. Csak senki nem vette észre. Senki nem értékelte az ő fáradozásait.

– Még szegény férjem idejében… – kezdte volna el mondani a barátnőjének, de az kissé türelmetlenül félbeszakitotta:

– Sokáig megyünk még? Már bedagadt a lábam! Azt mondta az idegenvezető, hogy két percre van a tértől. Mi meg már negyedórája gyalogolunk. Neki talán másképp telik az idő? Na, végre itt vagyunk! Nézzünk körül.

És elkezdtek nézelődni, számolták a cseh koronájukat, pár angol és német, de legfőképp magyar szóval és széles gesztikusokkal próbáltak alkudni. És megszűnt számukra az idő.

A relatív fiatal – és relatív csinos – özvegyasszony céltalanul rótta Prága belvárosának – szép időben gyönyörű, ködös időben inkább sejtelmes és titokzatos – utcáit. Nem igazán tudta, hogy mit is keres igazából. Vagy talán nagyon is jól tudta. Emlékeket.

Nem biztos, hogy jó ötlet volt pont Prágába jönnie. Így egyedül. Itt is mindig minden rá emlékeztet. Pedig csak egyszer voltak itt együtt. Méghozzá nászúton. Azóta eltelt egy kis idő. Pont tíz év. Igyekezett nem gondolni rá, hogy egy hónap múlva lenne a tízéves házassági évfordulójuk. Amit már nem tudnak megünnepelni. Sajnos gyerekük sem született. Pedig mennyire, de mennyire akarták. Talán akkor nem lenne ennyire magányos.

– Még fiatal vagy, van még időd – mindig ezzel vígasztalja az anyja, aki viszont nagyon szeretett volna unokát.

És talán még nála is jobban megviselte, hogy nem jött nekik össze a gyerek.

– Nem akarok gonosz lenni, halottakról vagy jót vagy semmit, de elképzelhető, hogy talán szegény embernek nem lehett – tette még hozzá mindig.

Ez benne is többször felmerült már, de mindig rászólt magára, főleg akkor, amikor arra gondolt, hogy talán elfecsérelte az idejét.

– Nagyon el vagy gondolkozva, hová mész? – szólította meg a buszon előtte ülő pasas.

Hirtelen összerezzent, váratlanul érte, hogy itt ebben az ismeretlen városban megszólítja valaki. A fickó fiatalabbnak nézett ki nála, és idáig elég mogorvának tűnt. Bár elég gyakran fordult hátra.

– Hát igazából csak sétálgatok – válaszolta bizonytalanul a nő.

– Hát nincs nagyon sétaidő. Gyere, igyunk meg valahol egy kávét, van még idő. Vagy inkább sört szeretnél? – kacsintott rá.

A három egyetemista lány „igen fontos és felelős” döntést kellett, hogy meghozzon: selfizzenek a pohár sörükkel a kezükben, vagy pedig kérjék meg a jóképű pincér fiút, hogy fotózza le őket. Végül az utóbbi mellett döntöttek. Utána pedig megkérdezték tőle angolul, hogy szalonképes dolog-e kora délután korsó sört inni. Főleg lányoknak.

– Of course – válaszolta mosolyogva a fiú, és tekintete hossza elidőzött a legszebb és legcsinosabb lányon.

Barátnői nem voltak se féltékenyek, se irigyek, mivel egyedül ő volt a szingli közülük. A másik kettő a pasiját otthon hagyta. Megbeszélték, hogy ez csaj buli lesz. A fiúk azzal engedték el őket, hogy vigyázzanak a cseh pasikkal. És a szingli barátnőjüket meg lehetőség szerint hozzák össze eggyel.

– Are you from Hungary? – érdeklődött a srác.

– Yes – válaszolta a helyes szingli.

– Budapest is beautiful – nyomta le a szokásos udvarias szöveget.

Utána már beszédbe elegyedtek, és megtudták, hogy a srác szintén egyetemista, és diákmunkán van. Este viszont szabad lesz.

– És buli lesz itt a sörözőben. Eljövünk két havarommal – nézett a srác a másik kettőre, hogy ők se érezzék hanyagolva magukat.

– Sajnos nem lesz már időnk, ma megyünk haza – mondta szomorúan a lány.

A srác is őszintén sajnálta. Majd bemutatkoztak egymásnak. Vicces volt, ahogy kiejtette a magyar neveket. Azon meg ő nevetett, ahogy az ő nevébe tört bele a lányok nyelve.

A helyes szőke komolyabb beszélgetésbe is elegyedett a fiúval. Barátnői bíztatóan mosolyogtak rá. Ránéztek az órájukra, és elkezdtek szedelőzködni. Észre sem vették, hogy mennyire eltelt az idő.

Kb. egy órával ezelőtt és két asztallal odébb egy fiatal srác a szülei társaságában soha nem szerette volna, ha gyorsabban telik az idő.

– B…szki! Méghogy nem szolgálnak fel nekem alkoholt, amikor már elmúltam tizenhét. Júliusban már tizennyolc leszek! Hogy merészelnek ezek tőlem személyit kérni! Kinek képzeli magát ez a bunkó pincér! Bezzeg azoktól a rinyáktól nem kér! – dühöngött a szüleinek és nézett az egyetemista lányokra, akik sajnálkozva mosolyogtak rajta.

– Ne beszélj így kisfiam! – szólt rá szigorúan az anyja.

– Még egy kis idő, és máris tizennyolc leszel! – válaszolt viccesen az apja.

– Idő, több mint félév!

– Eljön az hamar. Nem is olyan rég még babakocsiban toltalak – nosztalgiázott meghatottan az anyja.

A fiú elpirult, és őszintén remélte, hogy a lányok nem hallják ezt a cikis mondatot. Az apja gyengéden megsimogatta a felesége kezét. Ami virágnyelven azt jelentette, hogy kicsit fogja vissza magát, és ne égesse mégjobban a fiát. Mert van szegény srácnak így is elég baja a világgal, és még annál is több önmagával. Ezt azonban a világon nem merné senkinek se beismerni.

A szüleinek meghozták a két korsó, frissen csapolt sört. Csekény vigasz volt, hogy legalább egy fotót csinálhatott a sörökkel, amit természetesen kirakott a Facebookra. Az irigykedő kommentektől hamar visszatért az életkedve. Hát még mikor az apja a fele sörét nekiadta!

Vagányul koccintott volna a lányok egészségére, de ők belemerültek a pincérrel való flörtölésbe. Ettől ismét rosszabb kedve lett. Az anyjának meg eszébe jutott, hogy talán eljött már az az idő, amikor a fiúknak már nem velük kéne utazgatnia. Ettől kicsit elszorult a szíve.

A fiatal pár egymásba feledkezve rótta Prága utcáit. Nem törődtek vele, hogy nincs is annyira sétaidő. Ez volt az első közös útjuk. Nem kevés rábeszélésébe került a fiú szüleinek, hogy az ő szülei elengedjék a lányukat. Az egyszem lányukat, akit nagyon, nagyon féltettek. És nagyon, de nagyon szerettek.

– Talán eljött az az idő, amikor a lányotokat valaki más is szereti. Történetesen az én fiam – érvélt a fiú apja.

– Igen, tudom, hogy nagyon rendes srác. Akkor menjetek, áldásom rátok – mondta megadóan a lány anyja.

– Aztán vigyázz a lányomra! – fenyegette meg játékosan a fiút a lány apja.

Így hát most boldogan kéz a kézben sétáltak a ködben.

– Elvesztél, te meg a ködben elvesztéél! – énekelte a srác a népszerű dalt.

Ez az utazás mindkettőjüknek nagyon emlékezetes volt. Most voltak először együtt. Ez volt az első alkalom. És csodálatos volt. Ha rágondoltak meghitt kis szállodai szobájukra a Moldvára néző ablakkal. És a nagy franciaágyra…

Lementek a folyópartra. A köd miatt kevesen voltak, csak egyvalaki etette a kacsákat rajtuk kívül. Valahonnan ismerős volt nekik.

– Igen, hiányoztok, nagyon szeretlek benneteket, de most már leteszem, mert mindjárt lejár a csoportnak a szabadidő.

Ekkor jöttek rá a fiatalok, hogy az idegenvezetőjük sétál magányosan a folyóparton, és beszél a családjával. Akik ezek szerint hiányoznak neki. Megbeszélték, hogy ők nem fognak olyan munkát végezni, ahol távol vannak egymástól. Mert elképzelni sem tudták, hogy nem lesznek örökké – az idők végezetéig – együtt. Sietnük kellett, észre sem vették, hogy mennyire eltelt már az idő.

A gépkocsivezető a parkolóban kollégáival beszélgetve nem is számolta már hány cigit szívtak el a várakozás ideje alatt. Egyszer ő kinálta meg egy-egy szállal többieket, egyszer ők kínálták meg őt. Így gyorsabban telt az idő. A felesége otthon úgy tudta, hogy már leszokott a dohányzásról.

– No, de nem kell az asszonynak mindent tudnia!

Itt most kihasználja az időt, hogy nincs ellenőrzés alatt. Meg más dologra is kihasználja… Nem mintha nem szeretné az asszonyt, de az a sok idő, amit úton tölt. Sajnos itt most nem talált olyan hölgyet, akivel szívesen töltené el az idejét. Illetve olyan talán inkább megforditva, olyan hölgy, aki szívesen töltené vele az idejét. Pedig van pár szingli csaj. De az a három egyetemista rá se bagózik, a csinos özvegyasszonyt meg az egyik egyedül utazó pasassal látta együtt sétálni. Elmúltak már azok az idők, amikor minden nő az ágyába akart bújni, aki csak felszállt a buszra. A telefonja jelezte, hogy itt az idő, indulnia kell a csoportért. Kollégáitól barátságos kézfogással búcsúzott és beült a volán mögé.

A férfi a rácsos ablak mögül irigyen nézte a parkolót, a buszokat és a soföröket. Főleg, mert már majd meghalt volna egy szál cigiért. Vehetne a börtön shopban, de ott pofátlanul drága minden. A csomag meg majd csak hétvégén érkezik. A családja meg két hét múlva látogathatja csak.

– Olyan lassan telik itt bent az idő! – gondolta sokadjára szomorúan.

Amikor még nem „vonult be”, soha semmire nem volt ideje. De most… Három év hat hónap letöltendőt kapott. És még egy évet se ült le belőle. Akik szabadlábon vannak, nem is tudják, hogy milyen jó nekik. Egy ideje az a fő szórakozása, hogy a parkolót figyeli. Mondjuk, mást nem is tud, mivel odanéz a cellája ablaka. Kevesen tudják, hogy a parkoló mellett a börtön van. Ő sem tudta amíg oda nem került.

Az idegenvezető pontban háromnegyed háromkor érkezett meg a térre. A háromórás órajátékra már gyülekezik a tömeg. Előveszi táskájából a gondosan összehajtogatott esernyőjét és kinyitja. Látja, hogy a csoportból többen bizonytalanul néznek körbe, és megnyugszanak amikor meglátják az ismerős esernyőt. Szokás szerint az idősek érkeznek meg a leghamarabb. A család – a duzzogó sráccal –, és az üzletember az ifjú feleségével szinte egyszerre háromnegyed után két percel érkeznek.