Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

ELSŐ RÉSZ

I. Néhány tény és néhány adat

II. Tizenkét évvel korábban

III. Egy huron származású közjegyző

IV. A Montcalm-villa

V. Az ismeretlen

VI. A Szent Lőrinc folyam

VII. Québectől Montrealig

VIII. Évforduló

IX. A Zárt Ház

X. A chipogani major

XI. Az utolsó Szagamor

XII. A lakoma

XIII. Puskalövések a lakoma után

MÁSODIK RÉSZ

I. Az első csatározások

II. Saint Denis és Saint Charles

III. Vaudreuil a Zárt Házban

IV. A következő nyolc nap

V. Házmotozások

VI. Nick mester Walhattában

VII. A Frontenac-erőd

VIII. Joann és János

IX. A Navy-sziget

X. Morgaz Bridget

XI. Bűnhődés

XII. Az utolsó napok

XIII. A december 20-i éjszaka

XIV. A felkelés utolsó mozzanatai

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jules Verne

NÉVTELEN CSALÁD

fordította:
Huszár Imre

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-878-6 EPUB
ISBN 978-963-559-879-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Famille-sans-nom

első kiadás: 1889
az elektronikus változat az 1891. évi
harmadik magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Thomas Davies (1737 – 1812)
A View of Montreal in Canada, Taken from Isle St. Helena in 1762
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ RÉSZ

I.
Néhány tény és néhány adat

Sajnálatraméltó ez a szegény emberi nem, amely néhány holdnyi kiterjedésű jégért öldökli egymást - mondták a bölcsészek a XVIII. század végén. De mondtak ennél már okosabb dolgot is, mivel Kanadáról volt szó, amelynek birtokáért a franciák akkoriban Angolország katonáival küzdöttek.

Kétszáz évvel előbb, mikor Spanyolország és Portugália királyai ugyanezen területre igényt támasztottak, I. Ferenc francia király így kiáltott fel: «Szeretném látni Ádám végrendeletének azt a pontját, amely rájuk hagyta ezt a nagy örökséget!» És a király annál nagyobb igazsággal ragaszkodhatott a saját birtok jogához, mivel e területek nemsokára felvették az Új-Franciaország nevet.

Igaz, hogy a franciák nem bírták megtartani e gyönyörű amerikai gyarmatot, de a gyarmat népességének túlnyomó többsége azért mégis francia maradt és a régi Galliához szít a vér ama kötelékeinél, a faj azonosságánál és ama természetes ösztönöknél fogva, amelyeken a nemzetközi politika sohase vehet erőt.

A valóságban pedig az a kicsinylően emlegetett néhány holdnyi terjedelmű jég egy birodalom, amelynek terjedelme akkora, mint az egész Európáé.

E nagy területeket egy francia ember foglalta el 1534-ben.

A saint-maloi származású Cartier Jakab merész utazásában behatolt az ország szívéig, ama folyam mentén, amely később a Szent Lőrinc nevét nyerte. A következő évben a merész utas nyugat felé terjesztette ki kémszemléjét és egy kunyhócsoporthoz ért, amelyből később Québec városa lett, aztán eljutott a Hochelaga nevű faluig, amely ma Montreal. Két századdal később e két város egymásután felvette a főváros címet, valamint Kingston és Toronto is, míg végre, hogy a politikai versengésnek vége legyen, Ottawa városát jelentették ki kormányzósági székhelyévé ezen gyarmatnak, amelyet Angolország ma the Dominion of Canada hivatalos néven ismer.

Néhány tény és néhány adat meg fogja ismertetni e nevezetes állam fejlődését alapításától fogva az 1830-tól 1840-ig terjedő időszakig, amelyben történetünk lejátszódott.

IV. Henrik uralkodása alatt, 1595-ben, Champlain, ama kor egyik legjobb tengerésze, visszatért Európába legelső utazásából, amely alatt kiszemelte azt a helyet, ahol később Québecet alapították. Aztán részt vett De Mons expedíciójában. Az utóbbi kizárólagos szabadalmat nyert a szűcsárukkal való kereskedésre és felhatalmazták egyszersmind arra, hogy Kanadában földbirtokot oszthasson szét. Champlain, akinek kalandos jelleméhez nem igen illett a kereskedelmi ügyekkel való foglalatoskodás, csakhamar beleunt ebbe a munkába, újra elindult a Szent Lőrinc folyó mentén és 1606-ban megalapította Québecet. Az angolok két évvel előbb vetették meg Virginia partjain legelső amerikai telepítvényük alapját. Itt sarjadtak ki a nemzeti féltékenység első csirái és már e korban felmerültek ama háború első jelei, amelyet később Anglia és Franciaország viselt egymás ellen az Újvilág színpadán.

Kezdetben a bennszülöttek szükségképpen belevegyültek az ellenségeskedésbe. Az algonquinok és a huronok Champlain mellet nyilatkoztak az irokézek ellen, akik az Egyesült Királyság katonáinak segítségére siettek. 1609-ben az utóbbiakat megverték ama tó partján, amelyet a francia tengerészről neveztek el.

Két újabb utazása során, 1613-ban és 1615-ben, Champlain eljutott a csaknem ismeretlen nyugati vidékekre, a Huron-tó partjára. Aztán elhagyta Amerikát, majd pedig harmadszor is visszatért Kanadába. Végre, miután kézzel-lábbal sikeresen harcolt mindennemű cselszövény ellen, 1620-ban elnyerte az Új-Franciaország kormányzója címét.

Ekkor Új-Franciaország neve alatt egy társulat keletkezett, amelynek alakulását XIII. Lajos 1628-ban jóváhagyta. E társulat vállalkozott arra, hogy tizenöt év alatt négyezer francia katolikust fog letelepíteni Kanadában. Ama hajók közül, amelyek útnak indultak az óceánon túli földrészre, az első pár hajót kézre kerítették az angolok, akik a Szent Lőrinc völgyében előre nyomultak és megadásra szólították fel Champlaint. A merész hajós visszautasította felszólításukat, de segélyforrások és segítség hiányában mégis kénytelen volt tisztességes egyességet kötni velük, amelynek értelmében Québec 1629-ben az angolok kezébe került. 1635-ben Champlain újra elindult Dieppe-ből három hajóval, ismét elfoglalta Kanadát, amelyet az ugyanaz év július 13-án kelt szerződés visszaadott Franciaországnak. Megalapított több új várost, felállította a legelső kanadai iskolát a jezsuiták igazgatása alatt. 1635-ben karácsony napján Champlain meghalt abban az országban, amelyet akaraterejével és merészségével meghódított.

Ideig-óráig kereskedelmi összeköttetések szövődtek a francia telepítvényesek és Új-Angolország telepítvényesei közt. De az előbbieknek nehéz küzdelmeik voltak az irokézek ellen, akik nagy számuknál fogva veszélyesekké váltak, mert az európai lakosság akkoriban még csak kétezerötszáz lélekszámra rúgott. A társulat, amelynek ügyei e miatt sok kárt vallottak, ekkor Colberthez fordult, aki Tracy márkit el is küldte Kanadába egy hajóraj élén. A visszavert irokézek azonban csakhamar újból támadóan léptek fel, mert bíztak az angolok támogatásában és Montreal szomszédságában borzasztó mészárlást vittek végbe a telepítvényesek közt.

Bár 1665-ig a lakosság, valamint a gyarmat területe is megkétszereződött, mégse volt több tizenötezer franciánál Kanadában; ellenben Új-Angolországnak már kétszázezer angolszász eredetű lakosa volt. A háború újra kezdődött. Színhelye Akadia volt, amelynek mai neve Új-Skócia, majd elterjedt Québecig, ahonnét az angolokat 1690-ben kiűzték. Végre a ryswicki békekötés, 1697-ben, biztosította Franciaország számára mindazon területeket, amelyeket felfedezőjének merészsége, fiainak bátorsága szerzett neki Észak-Amerikában. Ugyanekkor az addig meg nem hódolt törzsek, az irokézek, huronok és mások, francia pártfogás alá vetették magukat a montreali egyezmény értelmében.

1703-ban Vaudreuil márkit, a hasonló nevű korábbi kormányzó fiát, kinevezték Kanada főkormányzójává. Ekkor már az irokézek semlegességénél fogva a gyarmatot könnyebben meg lehetett védelmezni Nagy- Britannia telepítvényeseinek támadásai ellen. A küzdelem újra kezdődött a new-foundlandi angol telepeken és Akadiában, amely 1711-ben kisiklott Vaudreuil márki kezei közül. E vereség lehetővé tette az angol-amerikai haderőnek, hogy összpontosuljon a kanadai terület meghódítására, ahol az alattomban felbujtogatott irokézek viselkedése kétségessé vált. Végre 1713-ban az utrechti békekötés szentesítette Akadia elvesztését, de harminc évre biztosította a békét is Angolországgal.

E békés időszak alatt a gyarmat komoly fejlődésnek indult. A franciák néhány erődöt építettek, hogy Canada birtokát biztosítsák utódaik számára. 1721-ben a lakosok száma huszonötezer és 1744-ben ötvenezer volt. Szinte azt lehetett már hinni, hogy a válságos idők elmúltak. Korántsem. Az osztrák örökösödési háború következtében Anglia és Franciaország ismét egymás ellenségeivé lettek Európában s ennélfogva Amerikában is. A harc változó szerencsével folyt, míg az aacheni békekötés 1747-ben a dolgokat ugyanazon állapotba helyezte vissza, amelyben az utrechti békekötés óta voltak.

De habár Akadia ezentúl brit birtok volt is, lakosságának általános érzelmei következtében mégis csak francia maradt. Az Egyesült-királyság ennélfogva mindenképp istápolta az angolszász kivándorlást, hogy biztosítsa magának a túlsúlyt a meghódított tartományokban. Franciaország ugyanezt akarta tenni Kanadában, de szándéka rosszul sikerült és e közben az Ohio-területek megszállása ismét szembe állította egymással a vetélytársakat.

Ekkor jelent meg a Duquesne erőd előtt, amelyet Vaudreuil márki földijei építettek, Washington egy erős angol-amerikai hadoszlop élén. Franklin kijelentette, hogy Kanada nem lehet a franciáké! Két hajóraj indult el Európából - az egyik francia volt, a másik angol. Borzasztó mészárlások után, amelyek Akadia és az Ohio-területek földjét vérrel áztatták, Nagy-Britannia megüzente a háborút 1756. május I8-án.

Ugyané hónapban Vaudreuil márki sürgős segélykérésére Montcalm márki átvette a csak négyezer emberből álló kanadai rendes hadsereg fővezérletét. A miniszter nem rendelkezhetett jelentékenyebb létszámmal, mert az amerikai háború Franciaországban nem volt népszerű, ellenben az Egyesült-királyságban ritka népszerűségnek örvendett.

A hadjárat kezdetén az első sikerek Montcalméi voltak. Elfoglalta a William Henry-erődöt a George-tó déli részén. E tó folytatása a Champlain-tónak. Az angol-amerikai csapatok Carillonnál is vereséget szenvedtek. De e fényes haditettek dacára a franciák kénytelenek voltak kiüríteni a Duquesne-erődöt, amelyet a gyönge helyőrség feladott, mert az indiánok árulása következtében segítségre nem számíthatott. Végre 1759 szeptemberében Wolfe tábornok nyolcezer ember élén elfoglalta Québecet. A franciák, bár Montmorency mellett csatát nyertek, nem kerülhették el a döntő vereséget. Montcalm elesett, Wolfe szintén. Az angolok nagyrészben urai lettek a kanadai tartományoknak.

A következő évben kísérletet tettek Québec visszafoglalására, mivel a város a Szent Lőrinc-völgyének a kulcsa. A kísérlet kudarcot vallott és nemsokára Montreal is kénytelen volt magát megadni.

Végre 1763. február 10-én megkötötték a békét. XV. Lajos lemondott Akadiát illető igényeiről Angolország javára. Átengedte az angoloknak Kanadát, összes járulékaival együtt. Új-Franciaország ezentúl csakis gyermekeinek a szívében létezett. De az angolok sohase voltak képesek magukba olvasztani a meghódított népeket; csupán elpusztítani tudták őket. De nemzetet elpusztítani nem lehet, ha a lakosság többsége megőrizte szívében a szeretetet régi hazája iránt és a régi törekvéseket. Hiába szervezett Nagy-Britannia három kormányzóságot, a québecit, a montrealit és a trois-riviereit. Hiába akarta meghonosítani az angol törvényeket a kanadaiak közt és őket hűségi esküre kötelezni. Erélyes felszólalások következtében 1774-ben törvényt hoztak, amely a gyarmatot ismét visszahelyezte a francia törvények uralma alá.

Az Egyesült-királyságnak nem volt ugyan többé mitől tartania a franciák részéről, de most szemközt állt az amerikaiakkal. Ez utóbbiak átkeltek a Champlain-tavon, elfoglalták Carillont, a Szent János és a Frederik erődöt; Montgomery tábornok vezérlete alatt bevették Montrealt, aztán Québec ellen indultak, amelyet azonban nem voltak képesek rohammal bevenni.

A következő évben - 1776. július 4-én - közhírré tették az Észak-amerikai Egyesült Államok függetlenségi nyilatkozatát.

Ekkor a kanadai franciákra siralmas korszak következett. Az angolok folyvást attól féltek, hogy ez a gyarmat kisiklik a kezeik közül, belépvén a nagy szövetségbe és menedéket keresvén a csillagos lobogó alatt, amelyet az amerikaiak kibontottak a szemhatáron. Amitől féltek, nem történt meg - és ez csak sajnálatos az igazi hazafiak érdekében.

1791-ben újabb alkotmány két tartományra osztotta az országot: a nyugati rész Felső-Kanada, a keleti Alsó-Kanada nevét kapta és Québec lett fővárossá. Mindegyik tartománynak volt külön törvényhozó tanácsa és egy kamarája; azt a király nevezte ki, ez választott tagokból állt. A lakosság száma akkoriban százharmincezerre rúgott és köztük csak tizenötezer volt angol származású.

Hogy mik voltak akkoriban az angol uralom alá került telepítvényesek kívánságai, legjobban kitetszik Québecben 1806-ban «A canadai» címmel alapított lap jeligéjéből, amely így szól: intézményeink, nyelvünk, törvényeinké Harcoltak e három követelmény visszahódításáért és az 1814-ben kötött genti béke fejezte be a háborút, amelyben mindkét félnek körülbelül egyenlően volt része a sikerben és balszerencsében.

De a küzdelem újra kezdődött a két faj közt, amelyek számra nézve oly aránytalanul laktak Kanadában. Eleinte a küzdelem csakis politikai téren folyt. A reformpárti képviselők, élükön a bátor és fáradhatatlan Papineauval, nem szűntek meg az anyaország tekintélyét támadni minden téren - a választási kérdésekben, a fekvőségek dolgában, amelyeket óriási mértékben osztottak ki az angol telepítvényesek közt stb. stb. Hiába napolták el és oszlatták fel a kormányzók a kamarákat; nem volt semmi haszna. Az ellenzék egy pillanatig sem engedte magát elrettentetni. A királypártiak, vagy amint magukat nevezték, a lojalisták, arra a gondolatra vetemedtek, hogy érvényen kívül helyezzék az 1791-i alkotmányt s egyetlen tartománnyá egyesítsék Kanadát, hogy így nagyobb befolyást biztosítsanak az angol elemnek és eltiltsák a francia nyelv használatát, amely addig megmaradt parlamenti és törvénykezési nyelvnek. De Papineau és társai oly erélyesen szólaltak fel ez ellen, hogy a korona lemondott e szerencsétlen szándék megvalósításáról.

Azonban a vita mind hevesebb lett. A választásoknál komoly összeütközések történtek. 8131. május havában Montrealban zendülés tört ki, amely három francia kanadai hazafi életébe került. A városok és falvak lakói gyűléseket tartottak. Az egész tartományban mindenütt hatásos propaganda indult meg. Végre egy manifesztum «kilencvenkét határozatban» egybefoglalta a kanadai faj sérelmeit az angolszász fajjal szemben és Lord Aymler kormányzó vád alá helyezését követelte. A kamara elfogadta a manifesztumot, dacára néhány reformpárti ellenzésének, akik azt elégtelennek tartották. 1834-ben új választásokat rendeltek el. Papineaut és társait újból megválasztották. A megelőző törvényhozás határozatai értelmében a főkormányzó vád alá helyezését sürgették. De a kamarát 1835. március havában elnapolták és a minisztérium Lord Aylmer helyére Lord Gosfordot nevezte ki királyi biztosul és két albiztost adott melléje, akiket megbíztak a forrongás okainak tanulmányozásával. Lord Gosford kijelentette, hogy a korona békülékeny érzelmekkel viseltetik tengerentúli alattvalói iránt, de még így sem sikerült elérnie, hogy a képviselők elismerjék a vizsgálóbizottság illetékességét.

E közben az angol párt a bevándorlások következtében lassankint megizmosodott, még Alsó-Kanadában is. Montrealban és Québecben alkotmányos egyesületek alakultak a reformpártiak ellensúlyozására. A kormányzó ugyan kénytelen volt ez egyesületeket, mint törvényellenesen alakultakat, feloszlatni, de azok mégis készen álltak a cselekvésre. Előre lehetett sejteni, hogy a támadás mind a két részről nagyon heves lesz. Az angol-amerikai elem vakmerőbb volt, mint valaha. A kitűzött cél az volt, hogy Alsó-Kanadát minden lehető módon angolosítsák. A hazafiak el voltak szánva a törvényes, sőt ha kell, a törvényen kívüli ellentállásra is. E feszült helyzet következményei csakis borzasztó összeütközések lehettek. Kétségtelennek látszott, hogy mind a két részről vér fog folyni e földön, amelyet egykor a francia felfedezők bátorsága hódított meg.

Ilyen volt Kanada helyzete 1837-ben, ez elbeszélés kezdetén. Szükségesnek tartottuk kellő világításba helyezni a francia és az angol elem antagonizmusát, amannak életképességét, emennek szívósságát.

Augusztus 23-án este Lord Gosford kormányzó, Sir John Colborne főparancsnok, Gore ezredes és Argall Gilbert rendőrfőnök egybegyűltek, hogy megállapítsák a szükséges rendszabályokat az esetleges felkelésre való tekintettel.

Az indiánok «kebek»-nek nevezik a folyamok azon összeszorulását, amelynek oka a partok hirtelen közeledése egymáshoz. Innét nyerte a nevét a főváros is, amely egy hegyfokon fekszik ama hely felett, ahol a Szent Lőrinc szétterjeszkedik, mint egy tengerág. Egy felső város a meredek dombon, amely a folyam felett emelkedik, egy alsó város a vízparton, ahol a dokkok és a közraktárak állnak, szűk utcák deszkapadlós járdákkal, nagyobbára faházak, néhány nem éppen stílszerű épület, a kormányzó palotája, a posta és tengerészeti paloták, angol és francia székesegyházak, egy sűrűn látogatott sétány, meglehetős számú helyőrséggel ellátott fellegvár: ez volt akkoriban Champlain városa, amely általában festőibb, mint Észak-Amerika legtöbb modern városa.

A kormányzó kertjéből a szem messze végigtekinthetett a folyamon, amelyet a város alatt az Orleans-sziget két ágra szakít. Gyönyörű este volt. A langyos levegőt nem háborgatta az éles északnyugati szél, amely annyira veszélyes minden évszakban, mikor a Szent Lőrinc völgyén végignyargal. Egy tér árnyékában, egyik oldalán holdfényesen emelkedett a gúla, amely Wolfe és Montcalm, a két hadvezér emlékét dicsőítette, akik egy napon egyesültek a halálban.

A kormányzó és a másik három magasrangú személy már egy óra óta beszélgettek a helyzet komolyságáról, amely miatt kénytelenek voltak folytonosan résen állni. A közelgő felkelés előjelei nagyon is világosan mutatkoztak. Készen kellett állni minden eshetőségre.

- Hány emberrel rendelkezhetik ön? - kérdezte Lord Gosford Sir John Colborne-tól.

- Szerencsétlenségünkre, nagyon kevéssel - felelt a tábornok - és meg kell jegyeznem, hogy a grófságot részben katonaság nélkül volnék kénytelen hagyni.

- Beszéljen számokban, főparancsnok úr.

- Csakis négy zászlóalj és hét század gyalogságot állíthatnék ki, mert a montreali és a québeci helyőrségeket nem csökkenthetem.

- Mennyi a tüzérsége?

- Három vagy négy tábori ágyú.

- És a lovassága?

- Csupán egy szakasz.

- Ez a létszám elégtelen lesz, ha szét kell osztani a szomszédos grófságokban - jegyezte meg Gore ezredes. - Talán van okunk sajnálni, kormányzó úr, hogy feloszlatta a lojalisták alkotmányos egyesületeit. Ezek néhányszáz önkéntes karabélyost állíthattak volna ki, akiknek segítsége nem volna megvetendő.

- Nem engedhettem meg ez egyesület szervezkedését - felet Lord Gosford. - A néppel való érintkezésük mindennapos összeütközéseket idézett volna elő. Kerüljünk mindent, ami forrongást eredményezhetne. Lőporraktárban élünk, tehát óvatosaknak kell lennünk.

A főkormányzó nem túlozta a dolgot. Józanelméjű és engesztelékeny szellemű ember volt. Mióta a gyarmatra érkezett, nagy előzékenységet tanúsított a franciák iránt és, mint Garneau történetíró mondja, víg ír kedélye nagyon megegyezett a kanadaiak «víg kedélyével». Ha a lázadás még nem tört ki, ezt csak azon óvatosságnak, szelídségnek és igazságérzetnek lehetett tulajdonítani, amelynek Lord Gosford mindenkor jelét adta a néppel való érintkezésében. Természeténél fogva, de megfontolásból is ellensége volt az erőszakos rendszabályoknak.

- Az erőszak alkalmas ugyan a mozgalmak elnyomására, de nem alkalmas azok elfojtására - mondta több ízben. - Angolországban elfeledik, hogy Kanada az Egyesült Államok szomszédságában van és hogy az Egyesült Államoknak sikerült kivívni a függetlenségüket! Jól látom, hogy Londonban a minisztérium harcias politikát kíván. A biztosok tanácsa következtében a lordok háza és az alsóház nagy többséggel el is fogadott egy indítványt, amelynek célja: vád alá helyeztetni az ellenzéki képviselőket, ellenőrzés nélkül elkölteni a köz jövedelmeket és az alkotmányt oly módon meg változtatni, hogy a kerületekben az angol választók száma megkétszereződjék! De ez az elhatározás nem nagy bölcsességre vall. Vér fog omlani mind a két részen!

Ettől valóban tartani lehetett. Az angol parlamentben elfogadott rendszabályok oly izgalmat keltettek, amely csak az alkalmat leste, hogy tüntetőén megnyilatkozhassék. Titkos tanácskozások, nyilvános gyűlések ingerelték a kedélyeket. Előrelátható volt, hogy nemsokára tettekre kerül a dolog. Montrealban és Québecben egymást érték a kihívások a reformpártiak és az angol uralom hívei, főleg az alkotmányos egyesületek egykori tagjai közt. A rendőrségnek tudomása volt arról, hogy fegyverre szólító kiáltványokat terjesztenek a kerületekben, grófságokban és községekben. Sőt egy helyen a főkormányzót in effigie felakasztották. Okvetlenül szükség volt tehát erélyes intézkedésekre.

- Nem látták Vaudreuil márkit Montrealban? - kérdezte Lord Gosford.

- Úgy látszik, nem hagyta el montcalmi lakását - felelt Argall Gilbert. - De barátai: Farran, Clerc és Hodge Vince gyakran meglátogatják őt és mindennap érintkeznek a szabadelvű képviselőkkel, főleg Gramont ügyvéddel, Québecből.

- Kegyelmességed talán csirájában elfojtaná a felkelést, ha elfogatná őket... - szólt Gore ezredes.

- Ha ugyan oda nem jutunk, hogy hamarább kitör a fölkelés! - felelte a kormányzó.

Aztán a rendőrfőnök felé fordult és így szólt:

- Ha nem csalódom, Vaudreuil úr és barátai már az 1832-i és 1835-i felkelésekben is szerepeltek.

- Úgy van, - felelte Argall Gilbert - vagy legalább is van okunk ezt feltételezni. Mivel azonban tényleges bizonyítékaink nincsenek, nem lehetett őket perbe fogatni, mint 1825-ben történt.

- Ezeket a bizonyítékokat kell megszerezni minden áron, - szólt Sir John Colborne - és hogy a reformpártiak üzelmeivel egyszer s mindenkorra végezhessünk, engedjük csak őket még tovább a megkezdett úton. De ha egyszer ennyire jutott a dolog, akkor nem szabad irgalmat ismerni, hadd végződjék a küzdelem Angolország előnyére!

Valóban illett ez a beszéd a kanadai angol haderő főparancsnokához. De bár Sir John Colborne hajlandó is lett volna arra, hogy a felkelést a legnagyobb szigorral elnyomja, katonai érzelmeit fellázította az a gondolat, hogy a rendőrség különleges hatásköréhez tartozó titkos fürkészésbe és felügyeletbe avatkozzék. Ennélfogva, már hónapok óta, Argall Gilbert ügynökeinek a kizárólagos feladata volt, hogy szünet nélkül szemmel tartsák a francia-kanadai párt működését. A Szent Lőrinc völgye városaiban és faluiban, főleg pedig a Verchéres, Chambly, Laprairie, Akadia, Terrebonne, Deux Montagnes grófságokban folyvást barangoltak a rendőrfőnök detektívjei. Montrealban, azoknak az alkotmányos egyesületeknek a hiányában, amelyeknek feloszlatását Gore ezredes annyira sajnálta, a leghevesebb lojalistákból alakult Doric Club vállalkozott arra, hogy minden eszközzel féken tartja a felkelőket; Lord Gosford azonban méltán tarthatott attól, hogy a nap vagy az éjszaka bármely pillanatában bekövetkezhet az összeütközés.

Érthető, hogy a főkormányzó környezői, személyes hajlamai ellenére is rá akarták őt bírni arra, hogy a bürokratákat támogassa - így nevezték a korona híveit - a nemzeti ügy pártfelei ellenében. Egyébiránt is Sir John Colborne nem volt a félrendszabályok embere. Ezt később be is bizonyította, mikor Lord Gosford helyére főkormányzóvá nevezték ki. Ami Gore ezredest illeti, ez a Waterloonál érdemrenddel díszített öreg katona a haladéktalan katonás cselekvés szószólója volt.

Ugyanaz év május 7-én a reformpártiak vezérei tanácskozásra gyűltek volt egybe Saint-Oursban, a Richelieu grófság egyik kis városkájában. Az itt hozott határozatok a francia-kanadai ellenzék politikai programjává lettek.

E program pontjai közül szükséges idéznünk a következőt: Kanadának követnie kell Írország példáját és csoportosulnia kell egy ember körül, akit az elnyomás gyűlölete és a hazaszeretet lelkesít, akit sohasem tántoríthat meg sem ígéret, sem fenyegetés.

Ez az ember Papineau volt, akit a közérzület méltán állított O’Connel mellé.

A gyülekezet egyúttal elhatározta azt is: hogy lehetőleg tartózkodni fog külföldről behozott árucikkek fogyasztásától és csakis az országban gyártott árukat fog vásárolni, hogy a kormányt megfossza a külföldi árukra vetett vámok jövedelmétől.

E határozatokra Lord Gosford június 15-én azzal volt kénytelen válaszolni, hogy egy kiáltványban betiltott mindennemű forradalmi gyülekezetet, s a tisztviselőknek és katonatiszteknek megparancsolta az ily gyűlések feloszlatását.

A rendőrség fáradhatatlan buzgalommal működött, a legügyesebb detektíveket alkalmazta és jelentékeny összegek ígérésével igyekezett egyeseket árulásra csábítani.

De bár Papineau volt a nemzeti párt látható feje, volt a pártnak egy másik vezére, aki titokban és oly rejtélyesen működött, hogy még a legelőkelőbb reformpártiak is csak ritkán láthatták őt színről-színre. E személy körül egész legenda szövődött, amely rendkívüli befolyást biztosított neki a nagy tömegre. Csakis e rejtélyes néven ismerték: Névtelen János. Nem csodálkozhatunk tehát, ha róla is szó esett a tábornok és vendégei tanácskozásán.

- Nyomára akadtak-e már Névtelen Jánosnak? - kérdezte Sir John Colborne.

- Még nem - felelt a rendőrfőnök. - Pedig van okom azt hinni, hogy utóbbi időben ismét megjelent Alsó- Kanada grófságaiban, sőt legutóbb Québecben is volt!

- És az ügynökei nem kerítették kézre? - kiáltott Gore ezredes.

- Ez nem olyan könnyű dolog, ezredes úr!

- Csakugyan oly nagy befolyása van ennek az embernek, mint állítják? - kérdezte Lord Gosford.

- Kétségkívül - felelt a rendőrfőnök. - Biztosíthatom kegyelmességedet, hogy rendkívüli a befolyása.

- És ki ez az ember?

- Ezt soha senki meg nem tudhatta még - szólt Sir John Colborne. - Ugyebár, kedves Argall?

- Úgy van, tábornok. Senki se tudja, ki ez az ember, honnét jön, hová megy. A legutóbbi felkelésekben csaknem láthatatlanul vett részt. Kétségtelen is, hogy Papineau, Viger, Lacoste, Vaudreuil, Farran, Gramont, szóval az összes vezérek számolnak a kellő pillanatban közbelépésére. Ezt a Névtelen Jánost szinte emberfeletti lénynek tartják a Szent-Lőrinc melléki kerületekben, Montrealon felül és Québecen alól. Ha a legendának hitelt lehet adni, rendkívüli a merészsége, rettenthetetlen a bátorsága, tehát rendelkezik éppen azokkal a tulajdonságokkal, amelyeknél fogva a városok és falvak lakosságát magával ragadhatja. És ezenfelül a titok és a rejtély varázsa is az ő részén van.

- Ön azt hiszi, hogy legutóbb Québecben is volt? - kérdezte Lord Gosford.

- Legalább a rendőrség jelentései azt sejtetik - felelt Argall Gilbert. - Nyomába is küldtem rögtön legtevékenyebb emberemet, Ripet, aki oly értelmes ügynöknek bizonyult Morgaz Simon esetében.

- Ugyanarról a Morgaz Simonról van szó, - kérdezte Sir John Colborne - aki 1825-ben éppen a kellő pillanatban árulta el jó pénzért társait, a chambly-i összeesküvőket?

- Ugyanarról.

- És tudják önök, hol van most Morgaz Simon?

- Csak annyit tudunk, - válaszolt Argall Gilbert - hogy miután fajrokonai, a kanadai franciák, akiket elárult, mindenütt visszautasították, eltűnt. Talán elhagyta az újvilágot... talán meg is halt...

- Vajon ugyanúgy, mint annak idején Morgaz Simonnal, nem érhetnénk-e el most is sikert a reformpártiak valamelyik vezérénél? - kérdezte Sir John Colborne.

- Ne is gondoljon ilyesmire, tábornok - felelt Lord Gosford. - El kell ismerni, hogy e hazafiak minden kísértésen felül állnak. Fájdalom! nagyon is igaz, hogy ellenségei az angol befolyásnak Kanadában és a hazájuk számára is ugyanarról a függetlenségről álmodoznak, amelyet az Egyesült Államok kivívtak Angolország ellenében. Még csak nem is remélhetjük, hogy sikerülhet őket pénzbeli vagy egyéb ígéretekkel árulásra csábítani. Meg vagyok róla győződve, hogy egyetlen áruló sem akad köztük.

- Ugyanezt mondták Morgaz Simonról is - szólt Sir John Colborne gúnyosan - és mégis kiszolgáltatta a társait. És ki tudja, vajon nem volna-e megvásárolható éppen az a Névtelen János, akiről önök beszélnek?

- Nem hiszem, tábornok úr - felelte élénken a rendőrfőnök.

- Akár abból a célból, hogy megvásároljuk, akár abból a célból, hogy felakasztassuk, az első dolgunk az, hogy kézre kerítsük - szólt Gore ezredes - és mivel a jelenlétét jelentik Québecből...

E percben egy ember jelent meg a kert egyik fasor kanyarulatánál és megállt mintegy tíz lépésre a társaságtól.

A rendőrfőnök megismerte a rendőrt, vagyis inkább a rendőrségi vállalkozót, mert voltaképpen ezt a nevet érdemelte meg a szó szoros értelmében.

Ez az ember nem tartozott az angol-kanadai ügynökök rendes rendőrcsapatához.

Argall Gilbert intett neki, hogy közeledjék.

- Rip úr, a Rip és társa cég tagja - szólt Lord Gosford felé fordulva. - Megengedi kegyelmességed, hogy elmondhassa a jelenteni valóját?

Lord Gosford jóváhagyóan intett a fejével. Rip tisztelettel közeledett és várta, hogy Argall Gilbert kérdezze. Végre megszólalt a rendőrfőnök.

- Megbizonyosodott már arról, hogy Névtelen Jánost Québecben látták?

- Azt hiszem, bizonyos vagyok benne.

- És hogy történt, hogy nem tartóztatták le? - kérdezte Lord Gosford.

- Bocsásson meg kegyelmességed nekem és társaimnak, - felelt Rip - de későn értesítettek bennünket. Tegnapelőtt jelezték, hogy Névtelen János megjelent a Camplain-utca egyik házában, ugyanabban, amely Emotard szabó boltja mellett van, balról, az utca legalsó lépcsőinél. Azonnal körülkeríttettem tehát ezt a házat, amelyben Gramont Sebestyén ügyvéd és képviselő lakik, egyike a reformpárt vezetőtagjainak. De Névtelen János nem volt a házban, noha Gramont képviselő kétségkívül összeköttetésben áll vele. Kutatásunk sikertelen volt.

- Azt hiszi, hogy ez az ember Québecben van? - kérdezte Sir John Colborne.

- Nem mernék igent mondani Excellenciádnak - válaszolt Rip.

- ön nem ismeri?

- Sohase láttam, és voltaképpen nagyon kevés ember ismeri őt személyesen.

- És mi önnek a véleménye a dologról? - kérdezte a rendőrfőnök.

- Azt hiszem, hogy ez az ember a montreali grófságba ment, ahol az izgatok leginkább szoktak csoportosulni. Ha csakugyan felkelés van készülőben, valószínűleg Alsó-Kanada e részén fog kitörni. Ebből azt következtetem, hogy Névtelen János a Szent Lőrinc valamelyik part vidéki falujában rejtőzködik.

- Valóban, - szólt Argall Gilbert - ezen a vidéken kell folytatni a nyomozást.

- Rendelkezzék tehát ily értelemben - szól a főkormányzó.

- Meg fog történni, kegyelmes úr. Rip, holnap reggel távozik Québecből ügynöksége legérdemesebb embereivel. Én magam szigorúan szemmel fogom tartani Vaudreuil urat és barátait, akikkel Névtelen János kétségkívül gyakrabban találkozik. Igyekezzék bármi módon nyomára akadni. Különösen ezt a megbízást adja önnek a főkormányzó úr.

- Híven fogom teljesíteni - felelt a Rip és társa cég főnöke. - Holnap reggel indulok.

- Előre is helyeslünk mindent, - szólt Argall Gilbert - amit esetleg szükségesnek lát megtenni e veszélyes ember elfogatására. Elevenen vagy holtan kézre kell kerítenünk, mielőtt megjelenése fellázíthatná a kanadai francia lakosságot, ön értelmes és tevékeny ember, Rip; bebizonyította ezt tizenkét évvel ezelőtt a Morgaz Simon esetében. Ismét számolunk buzgalmára és ügyességére. Távozhat!

Rip távozni készült és néhány lépést tett is már hátrafelé; de ekkor eszébe jutott valami.

- Szabad egy kérdést intéznem a rendőrfőnök úrhoz? - szólt.

- Kérdést?

- Azt, rendőrfőnök úr, és szükséges, hogy feleletet is kapjak rá a Rip és társa cég okmányai szabályosságának és könyvei rendes vezetésének érdekében.

- Szóljon! - biztatta Argall Gilbert.

- Tűztek ki díjat Névtelen János fejére?

- Még nem!

- De ki kell tűzni - szólt Sir John Colborne.

- Kitűzöm azonnal - felelt Lord Gosford.

- És mennyi a díj? - kérdezte Rip.

- Négyezer piaszter.[1]

- Megér hatezret - szólt Rip. - Lesznek utazási költségeim és kiadásaim különleges értesülésekre.

- Legyen hát hatezer piaszter - hagyta helyben Lord Gosford.

- Kegyelmességednek nem lesz oka ezt a pénzt sajnálni...

- Nem, ha kifizethetjük - szólt a rendőrfőnök.

- Ki lesz fizetve, rendőrfőnök úr!

E talán kissé kockáztatott kijelentés után a Rip és társa cég főnöke távozott.

- Ez a Rip nem csekély önbizalommal rendelkezik - jegyezte meg Gore ezredes.

- De teljes bizalmat is érdemel - szólt Argall Gilbert. - Különben ez a hatezer piaszteres díj nagyon alkalmas arra, hogy ügyességét és buzgalmát fokozza. A chambly-i ügy máris jelentékeny összeget jövedelmezett neki és ha a mesterségét szereti is, nem kevésbé szereti a pénzt is, amelyet belőle szerez. Ezt a különös embert úgy kell venni, amilyen, és senkit sem ismerek, aki alkalmasabb volna nála Névtelen János elfogására, ha ugyan Névtelen János olyan ember, aki hajlandó magát elfogatni.

Ezzel a tábornok, a rendőrfőnök és az ezredes elbúcsúztak Lord Gosfordtól. Sir John Colborne azután meghagyta Gore ezredesnek, hogy azonnal induljon Montrealba, ahol várt már reá Witherall ezredes, akinek azt volt a megbízatása, hogy előzzön meg vagy nyomjon el mindennemű felkelési mozgalmat a grófság községeiben.

[1] A piaszter vagy dollár Kanadában 5,25 frankot ér és 100 centre oszlik.

II.
Tizenkét évvel korábban

Morgaz Simon! E nevet átkozták a kanadai tartományok legutolsó falvaiban is! E nevet régóta átadták a közmegvetésnek. Morgaz Simon volt az az áruló, aki társait feljelentette és a hazáját eladta!

1825-ben - tizenkét évvel az 1837-i felkelés előtt - néhány kanadai francia összeesküvést forralt, amelynek célja Kanada felszabadítása volt a súlyosan ránehezülő angol uralom alól. Merész, tevékeny, erélyes, előkelő emberek voltak, többnyire a legelső emigránsok ivadékai, akik Új-Franciaországot alapították és nem tudtak megbarátkozni azzal az eszmével, hogy e gyarmatot végképp átengedjék Angolországnak. Ha az ország nem is kerülne vissza az első felfedezők, a Cartierk és Champlainek utódainak kezébe, nem volt-e joga az országnak a függetlenségre? Minden bizonnyal volt és e hazafiak a függetlenség visszahódítása érdekében kockáztatták életüket.

Köztük volt Vaudreuil márki is, Kanada egykori kormányzóinak utóda, ama családok egyikének tagja, amelyeknek francia neve többnyire földrajzi névvé is lett Kanada térképein.

Vaudreuil úr akkoriban harmincöt éves volt. 1790-ben született a Vaudreuil grófságban, amely a Szent Lőrinc folyó és az Outaouais patak közt terül el az Ontario tartomány határszélén.

Vaudreuil úr barátai is francia eredetűek voltak, éppúgy, mint ő maga, noha gyakori összeházasodásuk angol-amerikai családokkal, régi családi nevüket némileg módosította. Ezek közé tartoztak Farran Róbert Montrealból, Clerc Ferenc, gazdag földbirtokos Chateauguaiból és mások, akiknek születése és vagyoni állása nagy befolyást biztosított számukra a városok és falvak lakossága közt.

Az összeesküvés valódi feje Hodge Walter volt, aki amerikai családból származott. Noha már elérte hetvenedik évét, a kor nem hűtötte le vére hevét. A függetlenségi háború alatt a «skinner» néven ismeretes merész önkéntesek sorában harcolt, akiknek néha nagyon is szilaj erőszakosságait Washington kénytelen volt eltűrni, mert szabad csapataik állandóan hevesen zaklatták a királyi hadsereget. Köztudomású, hogy az Egyesült Államok a tizennyolcadik század végén erősen biztatták Kanadát, hogy foglalja el helyét az amerikai szövetségben. Ebből magyarázható, hogy az amerikai Hodge Walter is részt vett az összeesküvésben, sőt annak vezérévé lett, ö is azok közé tartozott, akik jeligéül azt a három szót választották, amely magában foglalja az egész Monroe tant: Amerika az amerikaiaké.

Hodge Walter és társai nem is szűntek meg tiltakozni az angol közigazgatás követelődzései ellen, amelyek már valóban tűrhetetlenekké váltak. 1822-ben nevük szerepelt a tiltakozásban Felső- és Alsó-Kanada egyesítése ellen, a két Sanguinet testvér nevével együtt, akik tizennyolc évvel később életükkel lakoltak a nemzeti párthoz való ragaszkodásukért. Tollal és szóval egyaránt küzdöttek, mikor felmerült a földbirtokok kiosztásának kérdése, amelynél kizárólag a bürokraták részesültek előnyökben, hogy ily módon az angol elem megizmosodjék. Személyesen küzdöttek Sherbrooke, Richmond, Monk, Maitland kormányzók ellen, részt vettek a gyarmat közigazgatásában és az ellenzéki képviselők összes határozatait elfogadták.

Mindazonáltal 1825-ben az összeesküvést, amelynek különös, meghatározott célja volt, a kanadai kamara szabadelvű tagjainak hozzájárulása nélkül szervezték. Papineau és társai, Cuvillier, Bédard, Viger, Quesnel és mások nem is tudtak felőle, de Hodge Walter bízvást számíthatott rájuk az eredmények biztosítása tekintetében, siker esetén. Mindenekelőtt Dalhousie lordot akarta kézre keríteni, akit 1820-ban neveztek ki az északamerikai angol gyarmatok főkormányzójává.

Dalhousie lord kezdetben - úgy látszott - engesztelékeny politika követésére szánta el magát. Kétségkívül neki volt köszönhető, hogy a québeci katolikus püspököt hivatalosan elismerték és hogy Montreal, Rose és Regiopolis három új püspökség székhelyévé lett. De tényleg az angol kabinet megtagadta Kanadától az önkormányzati jogot. A törvényhozó tanács tagjai, akiket a korona nevezett ki élethossziglan, valamennyien angolok voltak és teljesen elnyomták a nép által választott kamarát. Bár Kanada hatszázezer lakosa közül ötszázhuszonötezer francia eredetű volt, a hivatalok háromnegyed részét angol-szász eredetű polgárral töltötték be. S végül ismét arról volt szó, hogy a francia nyelv törvényszerű használatát eltiltsák az egész gyarmatban.

Ezeket az intézkedéseket csakis erőszakkal lehetett megakadályozni. Hodge Walter, Farran Róbert, Clerc Ferenc és Vaudreuil azt tervezték, hogy Dalhousie lordot és a törvényhozó tanács tagjait kézre kerítik s ez államcsíny végrehajtása után mozgalmat indítanak a Szent Lőrinc völgye grófságaiban, ideiglenes kormányt alakítanak addig is, míg nemzeti kormányt választhatnak s végül a kanadai katonaságot szembeállítják a rendes hadsereggel. Az összeesküvés talán sikerült volna, ha az egyik összeesküvő árulása megnem hiúsítja.

Hodge Walterhez és francia-kanadai társaihoz csatlakozott Morgaz Simon is, akinek származásával és körülményeivel bővebben meg kell ismerkednünk.

Morgaz Simon 1825-ben negyvenhat éves volt. Ügyvéd lévén oly országban, ahol több volt még az ügyvéd, mint a peresfél, valamint több volt az orvos is, mint a beteg, meglehetősen szegényesen élt Chambly városkában, mely a Richelieu folyó partján van mintegy negyven kilométerre Montrealtól, a Szent Lőrinc- folyamon túl.

Morgaz Simon elszánt ember volt. Erélyessége már akkor figyelmet keltett, mikor a reformpártiak az angol kormány üzelmei ellen tiltakoztak. Nyílt modora, nyílt arca rokonszenvessé tették mindenki előtt. Senki se sejtette volna, hogy e vonzó külső alatt áruló lappang.

Morgaz Simon nős volt. Nyolc évvel fiatalabb neje, Morgaz Bridget, Amerikából származott. Atyja, Allén őrnagy, bátorságával tűnt ki a függetlenségi háborúban, mint Washington egyik hadsegéde. Valóságos mintaképe volt a legfeltétlenebb lojalitásnak és Regulás nyugalmával áldozta volna életét az adott szóért.

Morgaz Simon Albanyban, a New-York államban találkozott és ismerkedett meg Bridgettel. A fiatal ügyvéd francia-kanadai származású volt. Allén őrnagy e körülményt bizonyára figyelembe vette, mert angol család ivadékának sohasem adta volna a lánya kezét. Noha Morgaz Simonnak semmiféle magánvagyona sem volt, Bridget anyai öröksége, ha nem is gazdagságot, legalább bizonyos jólétet biztosított a fiatal házaspárnak. Az egybekelés Albanyban ment végbe 1806-ban.

A fiatal pár élete boldog lehetett volna - de nem volt az. Nem mintha Morgaz Simon gyöngédtelen lett volna nejéhez, akihez őszintén ragaszkodott, hanem azért, mert egy szerencsétlen szenvedély rabja volt: a játékszenvedélyé. Bridget öröksége néhány év alatt odaveszett, és noha Morgaz Simon ügyes ügyvéd hírében állt, nem volt képes többé munkájával kiköszörülni a közös vagyonon ütött csorbát. Habár nem is éppen nyomorba, de pénzzavarokba jutottak, amelyeknek következményeit Bridget példás méltósággal viselte. Sohase tett szemrehányást a férjének. A tanácsai sikertelenek voltak, bátor lemondással fogadta tehát a megpróbáltatást, noha súlyos aggodalmak gyötörték a jövő miatt.

Bridget most már nemcsak önmagáért félt a jövőtől. Házassága első éveiben két fia született. Mind a kettőt egy névre kereszteltette csekély módosítással, amely közös francia és amerikai származásukra emlékeztetett. Az idősbik - Joann - 1807-ben, az ifjabbik - János - 1808-ban született. Bridget minden idejét a fiai nevelésének szentelte. Joann szelíd jellemű, János élénk véralkatú volt; de az előbbinek szelídsége nem kisebb eréllyel párosult, mint az utóbbinak élénksége. Kétségkívül komolyszellemű anyjuktól örökölték azt a munkakedvet és egyenes, nyílt ítélőtehetséget, amelynek Morgaz Simon teljesen híjával volt. Ez volt az oka annak, hogy az atyjuk iránt, bár mindig tisztelettel viseltettek, sohasem érezték azt a természetes, feltétlen bizalmat, amely a vérszerinti kötelék lényege. Ellenben anyjukat a szó szoros értelmében imádták és túláradó ragaszkodással vették körül. Bridgetet és fiait a gyermeki és anyai szeretet ama kettős köteléke fűzte egymáshoz, amelyet sohasem téphet szét semmi.

A zsenge kor múltával Joann és János beléptek a chamblyi kollégiumba egyévi különbséggel. Nevüket a legjobb növendékek közt emlegették. Miután tizenkettedik, illetve tizenharmadik évüket elérték, a montreali kollégiumba kerültek, ahol szintén a legelsők sorában voltak. Két év múlva befejezték volna már a tanulmányaikat, mikor az 1825-i események közbejöttek.

Morgaz Simon és neje többnyire Montrealban laktak, ahol a férj ügyvédi irodája folyvást alábbhanyatlott. De mégis volt egy szerény házacskájuk Chamblyban is. Itt találkozott Hodge Walter a barátaival, miután Morgaz Simon is csatlakozott az összeesküvéshez, amelynek első felvonása a főkormányzó letartóztatása után az ideiglenes kormány magalakítása lett volna Quebekben.

Chambly városkában, e szerény házacska falai közt, az összeesküvők nagyobb biztonságban hihették magukat, mint Montrealban, ahol a rendőrség a legszigorúbb felügyeletet gyakorolta. Mindazonáltal mindig nagyon óvatosan viselkedtek, hogy mindennemű kémkedési kísérletet meghiúsítsanak. Így történhetett, hogy fegyvert és lőszereket helyezhettek el Morgaz Simon házába anélkül, hogy az odaszállítás a legcsekélyebb gyanút is ébresztette volna. A chamblyi házban egyesültek tehát az összeesküvés szálai és innét kellett volna jelt adni a felkelésre.

Azonban a kormányzó és környezete valahogy neszét vette a korona ellen forralt államcsínynek és különösen szemmel tartotta ama képviselőket, akik, mint állandó ellenzékiek voltak ismeretesek.

De itt helyén van ismételnünk, hogy Papineau és társai nem tudtak Hodge Walter és barátai terveiről. Ez utóbbiak augusztus 26-ára tűzték ki a fegyveres felkelés kitörését, amely barátaikat és ellenségeiket egyaránt meglepte volna.

Azonban augusztus 25-én este Morgaz Simon házát meglepték a rendőrök Rip vezetése alatt, abban a pillanatban, mikor az összeesküvők éppen értekezletet tartottak. Idejük se volt elégetni titkos levelezésüket és az összeesküvők névsorát. Az összeesküvés nyilvánosságra jutott. Hodge Waltert, Farran Róbertet, Clerc Ferencet, Morgaz Simont, Vaudreuilt még tíz más hazafival együtt letartóztatták és erős őrizet alatt a montreali börtönbe kísérték.

Elmondjuk, mi történt.

Élt akkoriban Quebekben egy angol-kanadai származású Rip nevű ember, aki egy magán-tudakozódó intézet élén állt, amelynek különleges sajátságait a kormány több ízben sikerrel felhasználta. Az intézet Rip és társa cég alatt működött és a rendőri ügyeket egyszerű pénzbeli üzleteknek tekintette, amelyeket a könyveibe bejegyzett, mint más kereskedelmi üzleteket, sőt szerződött átlagos összegekért is - nyomozásokra, házmotozásokra, elfogatásokra. Rip ügyes, tevékeny, merész és jómodorú ember volt, aki igen sok ember magándolgait alaposan ismerte. E mellett a kíméletnek vagy az erkölcsi érzéknek még csak az árnyéka sem volt meg benne.

1825-ben, mikor ügynökségét alapította, körülbelül harmincöt éves lehetett. Nagyon mozgékony arca és ügyes álcázó tehetsége segélyével számos esetben különböző álnevek alatt szerepelt. Néhány hónap óta ismerte Morgaz Simont, akivel többféle jogeset miatt lépett érintkezésbe. Bizonyos körülmények, amelyekre más ember nem is figyelt volna, azt a gondolatot ébresztették benne, hogy a montreali ügyvéd összeköttetésben állhat a chamblyi összeesküvőkkel.

Becsempészte magát a bizodalmába, kikémlelte magánélete titkait, megfordult a házában, noha Morgaz Bridget nem titkolta ellenszenvét, amelyet iránta érzett.

Egy levél, amelyet a postahivatalban elkoboztak, csaknem teljes bizonyítékát adta az ügyvéd bűnrészességének. A rendőrfőnök, akit Rip értesített az addig tett lépések eredményéről, azt ajánlotta az ügynöknek, hogy igyekezzék ügyesen hatni Morgaz Simonra, akinek pénzügyi zavarai ismeretesek voltak. Egy szép napon Rip a szerencsétlen embert a következő két alternatíva elé állította: vagy felségárulás miatt vád alá helyezik vagy százezer piasztert - tehát az akkori időkhöz képest óriási összeget - kap, ha elárulja bűntársai nevét és a chamblyi összeesküvés minden részletét.

Az ügyvéd elrémült ... Elárulni a társait! ... Eladni őket pénzért! ... kiszolgáltatni a hóhérnak! ... És mégis engedett a kísértésnek, elfogadta az árulás díját, felfedezte az összeesküvés titkait, miután megígérték neki, hogy gyalázatos alkuja sohase fog kitudódni. Sőt megegyeztek abban, hogy a rendőrök őt is letartóztatják Hodge Walterrel és barátaival együtt, hogy ugyanazon bírák elé állítják őt is és hogy őt is ugyanazon ítélet fogja sújtani, mint a többi összeesküvőket - és ez az ítélet csak halálos lehetett. Aztán a végrehajtás előtt meg fogják őt szöktetni.

Ez a gyalázatos űzelem tehát a rendőrfőnök, a Rip és társa cég és Morgaz Simon közös titka fog maradni.

Minden úgy történt, ahogy megállapodtak. Az áruló által kijelölt napon az összeesküvőket váratlanul meglepték a chamblyi házban. Hodge Walter, Farran Róbert, Clerc Ferenc, Vaudreuil és néhány társuk Morgaz Simonnal együtt 1825 szeptember 25-én kerültek a vádlottak padjára.

A koronaügyészének vádjaira a vádlottak alapos, világos vádakkal feleltek az angol kormány ellen. A törvényes érvek ellen csupán olyan érvekre akartak hivatkozni, amelyeket a legtisztább hazafiság sugallt. Hiszen jól tudták, hogy előre el vannak ítélve és semmi sem mentheti meg őket.

A tárgyalás már néhány óra óta tartott és a rendes kerékvágásban folyt, mikor egy véletlen egyszerre nyilvánvalóvá tette Morgaz Simon árulását.

Az egyik terhelő tanú, Turner chambly-i lakos, kijelentette, hogy az ügyvédet több ízben látták tanácskozni a Rip és társa cég főnökével. Ez a kijelentés villámcsapás gyanánt hatott. Hodge Walter és Vaudreuil, akikben Morgaz Simon viselkedése bizonyos idő óta gyanút keltett, sejtelmeik igazolását látták Turner tanúvallomásában. Az oly óvatosan és oly nagy titokban szervezett összeesküvést csakis úgy lehetett ily könnyen felfedezni, ha áruló akadt köztük, aki a hatóságot értesítette. Morgaz Simon igyekezett védekezni, de oly valószínűtlenségekbe bonyolódott és oly sajátszerű magyarázatokat adott, hogy az összeesküvők és a bírák meggyőződése e tekintetben csakhamar határozottan megállapodhatott. Egy nyomorult ember elárulta a társait és Morgaz Simon volt az áruló.

Ekkor az undor ellenállhatatlan mozgalomban nyilatkozott a vádlottak padján és átterjedt a hallgatóságra is, amely a tárgyalótermet zsúfolásig megtöltötte.

- Törvényszéki elnök úr, - szólt Hodge Walter - azt követeljük, hogy Morgaz Simont kergessék el e padról, amelyet a mi jelenlétünk megtisztel, de az övé megbecstelenít! ... Nem akarjuk, hogy még tovább is megfertőzzön bennünket az érintkezés ezzel az emberrel.

Vaudreuil, Clerc, Farran, valamennyien Hodge Walterhoz csatlakozott, aki nem tudott magán tovább uralkodni és Morgaz Simonra rohant. Az őrök voltak kénytelenek az áruló segítségére sietni. A közönség is az áruló ellen támadt és követelte a vádlottak kívánságának teljesítését. A törvényszék elnöke kénytelen volt parancsot adni, hogy Morgaz Simont visszavezessék a börtönbe. Az átkozódás és fenyegetés, amely körülötte minden oldalról felhangzott, világosan bizonyította, hogy mindenki becstelen embernek tartja őt, akinek árulása a kanadai függetlenség legbuzgóbb apostolainak életébe fog kerülni.

Hodge Waltert, Clerc Ferencet, Farran Róbertet és a chambly-i összeesküvés főintézőit csakugyan halálra is ítélték. Harmadnap, szeptember 27-én, miután még egyszer hivatkoztak testvéreik hazafiságára, meghaltak a vérpadon.

Ami a többi négy vádlottat, köztük Vaudreuil urat illeti (akár azért, mivel talán kevésbé bűnösnek látszottak, akár mert a kormány csak az összeesküvés ismertebb intézőit akarta ki végeztetni), ezeknek a halálbüntetést elengedték. Életfogytig tartó fogságra ítélték őket és szabadságukat csak 1829-ben nyerték vissza, mikor a politikai elítéltek kegyelmet kaptak.

Mi történt Morgaz Simonnal a tömeges kivégzés után? Szabadlábra helyezték és megengedték neki, hogy elhagyja a montreali börtönt. Meg is tette s azután eltűnt.

De közmegvetés nehezült a nevére és annak következtében hozzátartozóinak a nevére is, pedig ezek ártatlanok voltak az árulásban. Morgaz Bridgetet durván kiűzték montreali lakásából és a chambly-i házból, ahova a per vizsgálata alatt visszavonult. Kénytelen volt magához venni a két fiát, akiket elkergettek a kollégiumból, úgy, amint az atyjukat elkergették a vádlottak padjáról.

Morgaz Simon, miután neje és fiai néhány nap múlva hozzácsatlakoztak, előbb egy távolfekvő városkában, majd a montreali kerületen kívül rejtegette becstelen életét.

Azonban Bridget nem tudta elhinni a férje bűnét, sem a fiúk nem tudták elhinni atyjuk árulását. Mind a négyen Verchéres városkába vonultak vissza, a hasonlónevű grófságba, a Szent Lőrinc-folyam jobbpartján. Azt remélték, hogy semmiféle gyanú sem fogja őket a közfelháborodásnak kiszolgáltatni. A szerencsétlenek vagyonuk maradványából éltek, mert Morgaz Simon, noha felvette a Rip és társa cégtől az árulás díját, óvakodott bűnét bevallani nejének és gyermekeinek. Előttük folyvást ártatlannak mondta magát és átkozta az emberi igazságtalanságot, amely rá és a családjára nehezült. Nem rendelkeznék-e jelentékeny összegekkel, ha árulást követett volna el? Ily szűk viszonyok közt kellene-e élnie, amelyek után csakis a nyomor következhetik?

Es Morgaz Bridget beleélte magát abba a gondolatba, hogy a férje ártatlan. Örült a szegénységüknek, amely legjobban megcáfolta ellenségeik vádját. A külszín a férje ellen szólt... Nem engedték meg, hogy kimagyarázza magát! ... Áldozatul esett a körülmények borzasztó összetalálkozásának! ... Eljön még az idő, mikor igazolni fogja magát! ... Hiszen ártatlan!

Ami a két fiút illeti, talán lehetett volna valamely különbséget észrevenni magatartásukban a családfő irányában. Joann gyakran félrehúzódott és gondolni se mert a szégyenre, amely ezentúl a Morgaz névre nehezült. Az elméjében felmerülő érveket és ellenérveket elűzte magától, hogy ne legyen kénytelen azokat mérlegelni. Nem akart ítéletet mondani atyja felett, mert attól félt, hogy az ítélet kedvezőtlen lehetne Morgaz Simonra nézve. Behunyta a szemét, hallgatott, félre vonult, mikor anyja és öccse az apa pártját fogták…

A szerencsétlen gyermek nyilván rettegett, hogy bűnösnek ítélhetné azon embert, akinek fia volt.

János viselkedése ellenben egészen más volt. Ő hitt Hodge Walter, Farran és Clerc összeesküvő társának ártatlanságában, bármennyi gyanúok harcolt ellene. Mivel Joannál hevesebb volt és indulatain kevésbé tudott uralkodni, mint a bátyja, a gyermeki szeretet ösztönei elragadták. Belekapaszkodott a vér ama kötelékébe, amelynek széttépését a természet oly nehézzé teszi. A nyilvánosság előtt is védelmezni akarta az atyját. Mikor véletlenül meghallotta, mit beszéltek mások Morgaz Simon felől, a szíve hevesebben dobogott és anyjának kellett őt visszatartóztatni a tettlegességtől. Így élt a szerencsétlen család Verchéres-ben álnév alatt, a legnagyobb anyagi és erkölcsi nyomorban. És ki tudja, mily végletekre vetemedett volna e városka lakossága, ha véletlenül megtudja a család múltját.

Morgaz Simon neve egész Kanadában, a városokban éppúgy, mint a legjelentéktelenebb falvakban a legbecstelenítőbb jelzővé vált. Egy sorban említették Júdással, de még inkább Black és Vitré Dénes nevével, amely a francia kanadai nyelven már régóta egyértelmű az árulóval.

Igen! 1795-ben Vitré Dénes, egy francia, azt a gyalázatosságot követte el, hogy Québec elé kalauzolta az angol hajórajt és ez a fővárost a franciák kezéből kiragadta! Igen! 1797-ben Black, egy angol, a hatóság kezébe adott egy menekültet, aki rábízta volt magát. A menekült, az amerikai származású MacLane bele volt keveredve a kanadaiak felkelési terveibe. E nemeslelkű hazafit előbb felakasztották, azután levágták a fejét és elégették a holttestéből kitépett beleit!

És most Black és Vitré nevével együtt emlegették Morgaz Simon nevét és mind a három név közátok tárgya volt!

Azonban a verchéres-i lakosság nemsokára nyugtalankodni kezdett a család ottléte miatt, amelynek eredetét nem ismerte, valamint azon rejtélyes, hozzáférhetetlen életmód miatt, amelyet folytatott. Egy este valaki felírta a Black nevet Morgaz Simon ajtajára.

Másnap neje és két fia vele együtt elhagyta Verchéres-t. Átkeltek a Szent Lőrinc folyamon és néhány napra megtelepedtek egy balparti faluban; de mivel a közfigyelem itt is rájuk irányult, ismét továbbköltöztek. Most már kóbor család lett belőlük, amelyhez a közmegvetés tapadt. Az ember azt hihette volna, hogy a Boszú üldözi őket, égő fáklyával kezében, ahogy a bibliai legenda szerint Ábel gyilkosát üldözte. Morgaz Simon és az övéi, sehol sem telepedhetvén meg, végigbarangoltak az Assomption, Terrebonne, Deux-Montagnes és Vaudreuil grófságokon, folyvást kelet felé, a csekélyebb népességű községek felé tartván, de a nevüket végül is mindenütt az arcukba vágták.

A szeptember 18-i ítélet után két hónap múlva az apa, az anyja, Joann és János kénytelenek voltak az ontarioi területekre menekülni. Kingstonból, ahol a vendéglőben, amelyben meg akartak szállni, valaki rájuk ismert, csaknem azonnal tovább kellett menniük. Morgaz Simonnak éppen csak annyi ideje volt, hogy éjszaka idején megszökhessen, Bridget és János hiába igyekeztek őt védelmezni. Alig tudtak maguk is menekülni a tettlegesség elől, és Joannt, aki övéinek a visszavonulását fedezte, csaknem megölték.

Mind a négyen újból találkoztak a tó partján egynéhány angol mérföldnyire Kingstonon túl. Ekkor elhatározták, hogy a tó északi partján haladnak tovább és átmennek az Egyesült Államokba, mivel már Felső-Kanadában sem találhattak menedéket, noha ez a tartomány még nem áll a reformpárti eszmék hatása alatt. És mégis, nem hasonló fogadtatásra kell-e elkészülve lenniük a határon túl is abban az országban, ahol átkozták az árulást, melyet Black az amerikai szövetség egyik polgára ellen elkövetett?

Jobb lesz tehát valamely távoleső területen, talán valamely indián néptörzs közt megtelepedni, ahova a Morgaz Simon neve talán még el se hatolt. Hiába volt ez is. A nyomorultat mindenütt elutasították. Mindenütt ráismertek, mintha a homlokán valamely szégyenjelet viselt volna, amely kiszolgáltatta őt az általános bosszúnak.

November vége felé volt. Milyen kínos az utazás, mikor a rossz idővel, a széllel, a szigorú hideggel kell dacolni, amely tél idején a tavak országában uralkodik! A fiúk a faluban némi élelmiszert vásároltak, az apa bemenni sem mert a községekbe az emberek közé. Ha módjukban állt, elhagyatott kunyhóban háltak, ha nem találtak ilyet, sziklaüregekben vagy a végtelen rengeteg fái alatt töltötték az éjszakát.

Morgaz Simon mind komorabbá és mogorvábbá lett. Folyvást mentegette magát övéi előtt, mintha valamely vádló folyvást a nyomában járna és e szókat kiáltaná a fülébe: áruló! ... áruló! ... És most már úgy tetszett, mintha nem merne a neje és a gyermekei szemébe nézni. Bridget azonban gyöngéden bátorította őt és Joann hallgatott; annál inkább igyekezett őt János vigasztalni.