Copyright © Papp Noémi, 2025

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Tillai Tamás

Felelős szerkesztő Hessky Eszter

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 191 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

A-nak

PROLÓGUS Babérkoszorú

Áron feleségét, Zorát gyakran látták a bártfaiak a városfalon túl, a mezőn vagy az erdőben bolyongani. Az asszony egyre csak azt hajtogatta, hogy az ura igazat mondott: egy fa gyökerénél talált egy ládikát, abban volt Mátyás ezüstdénárja. És ahol egy ládika lapul, lesz ott több is. Reggeltől estig, hétfőtől vasárnapig megbomlott elmével csak a fákat nézte, a gyökereknél kutakodott.

Andreas, a lübecki kereskedő már két hónapja elutazott, amikor egy júliusi napon az asszonynak igaza lett. Éjszaka hatalmas vihar tombolt, villámokat festve a sötét égboltra, majd rögtön mennydörgéssel kísérve a félelmetes látványt. Az égiháború után az egyik tölgy gyökerestül kifordult. A fa lábánál pedig ott hevert egy ládika. Amikor a nő üggyel-bajjal kinyitotta, temérdek érmét talált benne. Megforgatta az egyiket, de a Madonnát nem látta rajta. A sok ezüst között aranyat is látott, az egyik felén egy férfi arcát vésték a pénzre, a másikon egy nőt, fején babérkoszorúval, balján lándzsával és bőségszaruval…

Len

Bártfa, 1489

Anci álmában a városon kívül járt. Maga mögött hagyta az erős várfalakat, az ember építette házakat. Meztelen talpa érezte a föld melegét, keze súrolta a pillekönnyű virágfejeket, ahogy sétált. A növény a kislány felé ágaskodott, kék övet festve a derekára. Hiába lépett tovább, a len utánahajolt, próbált a testéhez simulni. Anci óvatosan emelte a lábát a földön, egyetlen szárat sem taposhatott le. Hogy lehet, hogy Zsófia, a nagyanyja megengedte neki, hogy a növény közé merészkedjen? Nem a mező virágaként nőtt ez a kékség, maguk ültették még tavasszal. Az ilyet sokkal jobban kell óvni, mint amit az Isten maga nevelt. Nem pitypang ez, nem is csalán vagy kamilla.

A kislány még emlékezett a fáradságos áprilisi munkára, ahogy a földbe vetették a lent leghűségesebb szolgájukkal, Katapánnal. Anci álmában nagyot sóhajtott. Mint akkor, azon a tavaszi napon, kint a mezőn. Akkor a szívét még szorította félelem: undorodott és reszketett Györgytől, a kovácssegédtől. Ám a titkát senkinek sem mondhatta el. Azóta a férfit megbüntették azért, amit tett. Hogy megbecstelenítette Orsolyát, a varga kislányát. György hátából előbb szíjat hasítottak, majd a pallos éle elválasztotta a nyakát a testétől. Anci megborzongott, próbált a virág fejére nézni, irányítani az álmát, elűzni a rossz emléket.

Hátrébb lépett az időben: látta maga előtt Katapánt, nagyanyja segítségét, az öreg veterán katonát. A fehér bártfai vásznat a férfira kötötték, elöl húzta a testét a súly, rengeteg apró mag ringott szikár derekán, csípőjét verdesve. Katapán belenyúlt bütykös ujjaival a vászonba, szorosan megmarkolta a termést, hiszen azok csúsztak, peregtek volna ki az ujjai közül. Majd komótosnak tűnő mozdulattal szórta őket maga elé. Lépett egyet, megint benyúlt a vászonba, és az öklét csak akkor nyitotta ki, amikor széthintette a magokat a földön. Sokan irigyelték Zsófiát: hogy lehet, hogy nála mindig kétszer annyi lenszár ring a szélben, mint másoknál? Talán mert Katapánt a magassága, a hosszú karjai és legfőképp a szorgalma a legjobb vetővé tették? Vagy Zsófia babonázza meg a földet? Mások is szerettek volna Katapánnal dolgozni! A férfinak azonban először mindig a füvesasszonynak kellett segítenie, csak utána merészkedhettek hozzá: vesse el a barna aprócska lenmagokat, vagy lovagoljon át Bártfáról Eperjesre egy üzenettel, netán kényesebb dologban segítsen. Zsófia sosem kérte az idős katonától, hogy másnak ne tegyen a kedvére. Hallgatólagosan megegyeztek, hogy először neki lesz a támasza, aztán bárkinek, aki fizet. Katapán pedig tudta, mikor van rá szükség a füvesasszony portáján, és mikor mehet a másikéra.

Anci a lassú, egyenletes mozdulatoktól, ahogy a férfi szórta a lent, mélyebbre zuhant az álmában. Már nem érezte a föld melegét, a virágokat sem látta maga körül. Csak a talajt, ahogy ráhullott a picike mag. Neki azt hagyták meg, hogy rágereblyézzen a vetésre, épp csak annyira, hogy a földtakarón keresztül a növény még tisztán hallhassa a városi harangszót. Jól dolgozhatott, a harang kondulása utolérte. Magas hangon szólalt meg a Szent Egyed-templom harangja, majd mélyre váltott. Alig néhány ütem után már bekapcsolódott egy másik templomé is, minden csendbe egyet belekondulva, fürgén, ahogy a kis harangok szoktak a toronyban ficánkolni. Anci hallgatta a különös zenét, nézte a földet, ahonnan a növény majd előbújhat, majd eszmélni kezdett. Vonakodva engedte az elméjének, hogy még jobban hallja a harang köszöntőjét. Lassan felismerte, mindezt csak álmodta. A len már régen a derekáig nőtt, kék virágait elhullatta. A szára megkeményedett, ideje kiszedni a földből. Abban a pillanatban, ahogy ezt végiggondolta, kipattant a szeme. Eszébe jutott, hogy mára milyen munkát terveztek, mi lesz az ő feladata. Az utolsót kondulta a harang, amikor a kislány már lefelé lépegetett a padlásról. A nagyanyja elnézően mosolygott rá, amikor a konyhában megjelent. Egy órával korábban már tudott volna Ancinak munkát adni. Zsófia azonban hagyta, aludjon csak a kislány; hadd jusson el egy másik világba a lelke, amikor a teste az ágyában pihen! Tisztában volt vele, milyen fontos ez, szabadnak lenni. Neki magának is nagy szüksége volt a szabadságra.

A zabkása langyosan dermedezett Anci tányérján az asztalon, kékeslilás, gömbölyded áfonyaszemekkel megszórva. A kislány néhányat lekapott róla, a szájába tette őket, és rájuk harapott. A gyümölcsök szétpukkadtak, az édes lé szétfolyva csiklandozta a nyelvét, ínyét. Anci széles mosolyát Zsófiára villantotta, aki engedett a játéknak, és a gyermek elszíneződött fogait látva szörnyülködni kezdett. Álfintorral az arcán egy kupa után nyúlt, amiben a tea már kihűlt, és az unokája elé tette, aki kuncogva itta, és a fogai újra fehéren ragyogtak. A kislány a nyári ételeket szerette a legjobban: a lédús gyümölcsöket, a roppanós zöldségeket. Épp a kanaláért nyúlt, hogy megegye a reggelijét, amikor meghallotta, hogy a tyúkok hangosan kotkodácsolni kezdtek, ezzel jelezve, hogy megtojtak. Rá sem kellett néznie a nagyanyjára, hogy a jóváhagyását kérje, a karjára vette a legnagyobb kosarat, amit csak látott, és rohant a tyúkólhoz. Néhány tojáshoz elég lett volna egy kisebb kosár is, de Zsófia jól tudta, hogy miért nem azt választotta.

A gyógynövényes kert mögött kerítettek el egy részt, azt is kettéválasztva. Az egyikben a kotlósok ültek a fészkükön, arra várva, mikor kelnek ki a kiscsibék, a másikban azok a tyúkok éltek, amiknek a tojását nap mint nap elszedték. Ide kellett Ancinak bemennie, vigyázva, hogy a kakas haragját magára ne vonja. A délceg, színes tollú állat sok bosszúságot okozott neki, örökösen védte a baromfiudvart. Anci legszívesebben kiűzte volna innen, de ahhoz, hogy kiscsibék is legyenek, kakas nélkül nem élhetett a tyúk. Anci nem szerette a hímet, mert látta, hogy naponta többször a nőstények hátára ugrik. A csőrét a tyúkok nyakába vájta, úgy lelte örömét. Némelyiknek már alig akadt tolla a sok búbolástól, amit az véghez vitt. Miért csak egy kakas van és ennyi tyúk? – morfondírozott magában a kislány, bár neki az az egy is sok volt, annyira félt tőle. Nyújtózott egyet, hogy nagyobbnak hasson az állat előtt. Majd maga elé tartotta a kosarat, ami szinte a fél testét kitakarta, úgy lépett be a tyúkok közé. Ide-oda cikázott a szűk kis területen. Próbálta felismerni, melyikük jelzett, hogy megtojt. Majd gyors mozdulatokkal szedte össze a tojásokat.

Már majdnem végzett, amikor a szeme sarkából meglátta, hogy a kakas, aki addig csak méregette őt, kihúzza magát, és megindul felé. Nem fogja hagyni, hogy most is belecsípjen! Zsófia korábban már megtiltotta neki, hogy seprűvel menjen a szárnyasok közé, vagy botot vigyen magával. A félelmetes eszközök csak még inkább felhergelték a kakast. Inkább arra tanította, lépjen be hozzájuk többször, az állat szokja meg, hogy bejár oda, nem csak a tojásért. Adjon tiszta vizet, szórjon magokat; kedveskedjen nekik friss, zöld hajtásokkal. Ma azonban úgy tűnt, a kakasnak nincs jó kedve, túl sok tyúkját vitték át a másik oldalra, keltetni. Anciban látta az ellenséget. A kislány letette a földre a kosarat, amelynek az alján majd tucatnyi tojás hevert egymáson, majd az állatra nézett. Katapán már jó ideje tanította neki, hogy fogja meg a madarat, hogy nyomja óvatosan a földre, és hogyan beszéljen hozzá. Az öreget nem is merte megtámadni a kakas, de Ancit még megcsipkedte, ha tudta. Most nem várt tovább, sebesen indult meg a kislány felé, az szinte érezte, ahogy a tollak forgószélként érik el a ruháját, meglibbentve a szoknyáját, kötényét. Csak kétlépésnyire húzták tőle a kerítés másik oldalát, Anci mégsem fogta menekülőre. Tudta jól, hogy másnap még a tojást sem lenne ideje összeszedni, az az átokfajzat biztosan ráugrik rögtön, ahogy belép közéjük. Megérzi azon nyomban, hogy fél tőle, hogy inkább menekülne. Ideje szembenéznie a felé villanó fekete-vörös tollakkal! Ahogy a madár nekilódult, Anci egy mozdulattal maga alá gyűrte. A kakas csőre, sarkantyúja nem érte a testét, nem tudott harcolni vele. A kislány érezte, ahogy a sok toll alatt dobol a szíve. Beszélni kezdett hozzá, nyugodt hangon:

– Nem bántalak, nem leszel a vacsoránk. Azt akarom, hogy te se bánts. Engedd, hogy gondoskodjak rólatok, és hogy elvigyem cserébe a tojást! Most elengedlek, de ha újra támadni próbálsz, bezárlak az ólba!

A kakas mintha értette volna, hogy ezt az embert is be kell engednie ezentúl a területére, ernyedni kezdett a szorítás alatt. Anci óvatosan vette le a kezét róla, még állt ott egy kis ideig, a kakas sem mozdult. Majd a kislány a karjára vette a kosarat, és a kakas szemébe nézve kiment. Az állat mintha csak most tért volna észhez, recsegve, majd egyre ércesebben kukorékolni kezdett. Ha az embernek nem is, az udvarnak meg kellett mutatnia, hogy ő maradt az úr. A hang hallatán a tyúkokon átfutott a remegés.

Zsófiának épp annyi ideje maradt, hogy behúzza a konyhaajtót. Végignézte az egész jelenetet, az ujjai szinte ráfonódtak a kilincsre. Amikor Anci ragyogó arccal belépett hozzá, elvette tőle a kosarat a tojásokkal, és finoman megsimogatta a karját.

– Reggelizz, utána rögtön indulunk a földekre – mondta.

Anci elégedetten kanalazta a kását, élvezte az áfonya édes ízét. Legjobban azonban azt, hogy ma először a kakas fölé tudott kerekedni. Alig fejezte be az étkezést, Katapán árnyéka jelent meg az ajtóban. Az öreg összenézett Zsófiával, alighanem ő is látta a baromfiudvarban történeteket, de egy szót sem szólt. Zsófia még néhány dolgot tett a kosarába, majd intett nekik, hogy induljanak. Alig léptek ki az ajtón, Anci mintha kissé elsápadt volna, majd piros pír jelent meg az arcán.

– Bent felejtettem valamit! – És már nyitotta is a zárat, majd eltűnt az ajtó mögött.

– Mi lelte ezt a gyereket? – nézett utána Zsófia. – Nem jellemző rá, hogy bármi is kimenjen a fejéből.

Amikor Anci kilépett végre a házból, semmit sem láttak nála, ami előzőleg ne lett volna már a kezében. A kérdő tekintetek azonban hiába vizslatták, a kislány nem szólt semmit, csak megrázta a fejét. Csak ő tudta, mit rejtett a szoknyája ráncaiba, és ezt most senkinek sem akarta megmutatni.

A len beérett, ideje volt kiszedni a földből. A biztonságot adó városfalakon túl, nem messze az ő területüktől mások is a vetés fölött hajlongtak. Zsófia és Katapán, ahogy a többiek, marokkal húzták ki a növényt a földből, majd Anci feladata volt, hogy az öt-hat lenköteget átkösse, és kévébe hordja. Nem kellett ehhez külön madzag, egy-egy lenszál pontosan körülérte a csomókat. Anci, hogy szorosan tudja kötni, a lába közé szorította az odakészített halmokat, amíg áttekerte és meghúzta a kötést. Majd lefektette a kévét, és nyúlt a következő köteg után. Néhány óra múlva Zsófia már nem érezte a derekát a sok hajlongástól. Álmélkodva látta, hogy Katapán gépiesen végzi a mozdulatokat, semmi nyoma annak, hogy elfáradt. Ancira hivatkozva azonban az asszony pihenőt rendelt el, ittak a korsóból, elmajszoltak némi sajtot és kenyeret. Zsófia előző nap rozmaringot és más gyógynövényeket is tett a tésztához, így olyan illat szállt ki a vászon alól, ahogy kitakarta a kenyeret, mintha most sült volna ki. Katapán egy nagyobb darabot letört a saját részéből, az ingébe rejtette.

– Így nem kell vacsoráról gondoskodnom – mondta Zsófiának.

– Ugyan, bármikor szívesen látunk – mosolygott rá az asszony, de Katapán este mindig visszahúzódott, nem kért a közös együttlétből.

Anci szétnézett, amíg a felnőttek beszélgettek. Már látványosan megfogyatkoztak az ültetett sorok, de még több volt a földben a lenből, mint amennyit kiszedtek, pedig jó pár napja ez adta nekik a munka javát.

– Milyen az idei termés? – kérdezte, bár maga sem tudta, Zsófiától vagy Katapántól várja-e a választ.

Az öreg hallgatott, csak a tekintetén látta a kislány, hogy elégedett.

– Ha majd a magokat kiszedjük, okosabbak leszünk – mérlegelte Anci kérdésére a feleletet Zsófia. – Az még azt is meghatározza, jövőre mennyit tudunk ültetni, és mi marad nekem a gyógyításra.

Míg mások a lent legfőképp a száráért nevelték, a majdani vászon miatt, mert az igazi vagyonosodást ígért az itt lakóknak, Zsófia mindig a magokra áhítozott. Ahol volt egy kis felesleg, azt is elkérte. A magokkal gyógyította azokat, akiknek emésztési gondjai akadtak, olajat is préselt belőlük, még a főzéshez is használta télvíz idején. Az asszonynak eszébe jutott Katrina, aki tavasszal a segítségével szült meg. A fiatal nő arca csak egy pillanatra villant fel előtte. A következőben már Andreas, a lübecki kereskedő vörös haját látta maga előtt. A szívét elkezdte szorítani a hiány, a szerelem elvesztése. A férfi talán már haza is ért, már el is felejtette őt.

Anci, mint aki megérezte, miért dermedt meg a nyári forróságban Zsófia, odabújt hozzá. A kötényébe fúrta az arcát, majd gondolt egyet, és komolyan ránézett:

– Inkább máshol lennél? – lehelte halkan a kérdést, ami már régóta bántotta.

Zsófia eszmélni kezdett. Mit is mondhatna a kislánynak? Annyira szeretne Lübeckben élni Andreasszal, hogy szinte lép a lába a férfi után. De hogy tehetné meg? Itt kellene hagynia Ancit, s aztán itt kellene hagynia a tudását is. Azon a vidéken biztosan más növények nőnek, nem lenne már ideje újratanulni, máshoz pedig nemigen ért.

– Nagyon szerettem őt – vallotta be inkább az érzéseit, mert nem mondhatta azt, hogy ott lenne inkább, de azt sem, hogy nem akart elmenni.

Anci erősebben szorította, és arra gondolt, mi lenne vele, ha Zsófia elhagyná, és favágó apjával kettesben folytatnák az életüket. Az édesanyját sosem ismerte, meghalt, amikor ő született, és Katapán gondoskodása nem lenne elég. Ám azt is megértette, milyen az, elveszíteni valakit, aki után annyira sóvárogsz. Neki is sokszor eszébe jutott az édesanyja. Anci a köténye ráncából kivette a tűzifából faragott kiskutyát, amit Andreastól kapott ajándékba, és Zsófia markába tette. Régóta gondolkozott rajta, hogy neki adja, csak nem talált rá alkalmat.

– Ő majd vigyáz rád. Jelezni fog, ha történik valami Andreasszal – rebegte halkan, mintha jóslatot mondana.

Zsófia bőre egy pillanatra libabőrös lett, izzadt tarkóján hűvös szél futkározott, le egészen a gerincén. Lám, ez a kislány bírja a képességeit, bölcs és érzékeny. Ideje komolyabban foglalkoznia vele.

Amíg a fehérnép beszélgetett, Katapán újra a vetés felé fordult, olyan könnyedén húzgálta ki az egyenes gyökerű növényt, mintha az nem is kapaszkodott volna már a földbe. Zsófia épp be akart állni mellé, amikor kiabálást hallottak. A hang irányába fordultak mindhárman, és azt látták, hogy többen otthagyják a lent, és az erdő felé futnak. Zsófiának mondani sem kellett, az öreg már lépett is ki, hogy megtudja, mi történt.

Tartalom

Prológus – Babérkoszorú

Len

Kullancsfű

Réti legyezőfű

Pásztortáska

Apróbojtorján

Mezei katáng

Kerti holdviola

Kék csülleng

Áfonya

Lándzsás útifű

Festő buzér

Fekete nadálytő

Cickafarkfű

Borágó

Zamatos turbolya

Ördögszekér

Édeskömény

Ánizs

Fehér üröm

Áldott haloványka

Csipkebogyó

Vigasztalófű

Tüdőfű

Közönséges vasfű

Aranyvessző

Bojtorján

Bodorrózsa

Kecskeruta

Fekete üröm

Csüngőbelénd

Epilógus – Rózsakoszorú

Köszönetnyilvánítás

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

Fraunces – SIL Open Font License

Gideon Roman – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License