VIENNA PHARAON

Örökölt családi sebeink

Törjük meg az örökölt családmintákat, hogy
felszabadítsuk életünket és szeretetünket

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Vienna Pharaon / The Origins of You

G. P. Putnam’s Sons, an imprint of Penguin Random House LLC., USA, 2023

Published by arrangement with Folio Literary Management, LLC.

Fordította

Hegedűs Péter

Szerkesztette

Drabon Zoltánné Ditta

Copyright © Vienna Pharaon, 2023

Hungarian translation © Hegedűs Péter, 2024

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2024

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2024

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Korrektúra Csémi Judit

Borítót készítette eyelab.design

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 9789636300784

MOBI ISBN 9789636300791

Ajánlom e könyvet lelki segítőimnek, Connornak, Code-nak és Bronxnak.

Ti vagytok számomra e világon minden, ami jó.

TARTALOM

A szerző jegyzete

Bevezetés: az én származási családom – és a tiéd

I. rész
A GYÖKEREINK

1. Máig a múltban élsz

2. Tárd fel a sebeid!

II. rész
SEBEINK ÉS EREDETÜK

3. Értékesnek akarom érezni magam

4. Tartozni akarok valahová

5. Kivételezésre vágyom

6. Szeretnék megbízni a környezetemben

7. Szeretném biztonságban érezni magam

III. rész
VÁLTOZTASS A KAPCSOLATKEZELÉSI MÓDSZEREIDEN!

8. Konfliktusok

9. Kommunikáció

10. A határok meghúzása

IV. rész
HOZD HELYRE, AMI HAJDAN ELROMLOTT!

11. A tanultak berögzítése

Összegzés

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

A SZERZŐ JEGYZETE

Ez a könyv sosem láthatott volna napvilágot, ha nem vagyok abban a kiváltságos helyzetben, hogy ilyen sok fantasztikus emberrel működhetek együtt és alakíthatok ki bizalmas viszonyt, akik merészen úgy döntöttek, megosztják velem történetüket. Különös hangsúlyt helyeztem rá, hogy még véletlenül se fedjem fel ügyfeleim kilétét, és minden felismerhető részletet megváltoztassak. Néhány esetben több ügyfelem történetének elemeit ötvöztem és fűztem egy személy köré. Valamennyi itt közölt beszámoló hű a valósághoz, és gondot fordítottam rá, hogy a változtatások ellenére is csorbítatlanul megmaradjon az adott személy történetének.

Szeretném egyúttal figyelmeztetni az olvasót, hogy a Szeretném biztonságban érezni magam című 7. fejezetben szexuális bántalmazás, öngyilkosság és súlyos mentális zavarok leírásai szerepelnek. Kérlek, ügyelj erre, míg e lapokat forgatod!

Végezetül pedig hadd mondjam el, bármennyire remélem is, hogy olvasás közben megoldást találsz a problémáidra, ez a könyv természetszerűleg nem adhat választ minden kérdésedre. A gyógyulás folyamata minden esetben más és más – és mindenki számára rejteget kihívásokat –, és olykor bizony úgy érezheted, hogy a felismerések, melyekre a következőkben eljutsz, kibillentenek lelki egyensúlyodból, vagy egészen új kapcsolati dinamikát eredményeznek a családoddal. Érdemes lehet tehát együttműködnöd egy terapeutával, miközben rendezed a családtagjaidhoz fűződő kapcsolatodat. Különösen igaz ez azokra az olvasókra, akik lelki traumákat kívánnak orvosolni, ugyanis ez bizony gyakran kényes terület. Amennyiben súlyos traumát vagy sorozatos lelki sérüléseket szenvedtél, alkalmasint érdemes felkeresned egy klinikai szakembert a problémáddal.

BEVEZETÉS: AZ ÉN SZÁRMAZÁSI CSALÁDOM – ÉS A TIÉD

Alig ötéves voltam, amikor a családomban bekövetkezett törés olyan sebet ejtett a lelkemen, ami az elkövetkezendő hosszú éveken át meghatározta a másokhoz fűződő kapcsolataim irányultságát.

Sokáig nem voltam hajlandó elismerni, hogy a múltam ilyen erős hatást gyakorolt, nos, voltaképpen életem valamennyi aspektusára. Őszintén szólva valószínűleg sosem értettem volna meg, milyen döntő szerepet játszottak életemben ezek a kisgyermekkori események, ha nem szerzek pszichológusi képzettséget, nem észlelem még felnőttként is magamon olykor-olykor az egykori trauma utóhatásait, és persze nem munkál bennem mélységes érdeklődés az emberi kapcsolatok iránt. És még így is hosszú évek kemény munkájába került, hogy felmérjem a hajdani események következményeit, és tudatos ellenőrzésem alá vonjam a másokhoz fűződő kapcsolataim irányítását; eme évek alatt pedig számtalan értékes tanulságot szűrtem le, melyeket megosztok veled e könyvben. De egy kissé előreszaladtam. Kezdjük csak szépen az elején!

Tehát az én családtörténetemnél…

Gyönyörű verőfényes nap volt 1991 nyarán. Épp egy sikkes arany karkötőből próbáltam még sikkesebb karika fülbevalót eszkábálni magamnak – miből lesz a cserebogár, ahogy mondani szokták –, amikor apám kiabálását hallottam felharsanni a bezárt hálószobaajtó mögül. Apám haragja mindig megrémisztett. Olyasfajta férfi volt ő, aki rendszerint uralta az élethelyzeteket, melyekbe belecsöppent, s a személyiségéből sugárzó nyers erő és hatalom miatt olykor bizony fenyegetőnek és manipulatívnak tűnt. A menő ékszertervező-projekt felett érzett örömöm egykettőre szertefoszlott.

„Ha most elmész, többé vissza se gyere!” – ordított rá apám anyukámra.

Ezek a szavak a szívemig hatoltak. Apám addig sosem támadt ilyen tomboló dühvel senkire, akit szerettem – és akit elvileg neki is szeretnie kellett: „Ha most elmész, többé vissza se gyere!”

Pár perc múlva anyám már viharzott is felfelé a lépcsőn, és rám rivallt, hogy csomagoljam össze a cókmókom. Arra sem volt időm, hogy feldolgozzam, mi történik körülöttem. Mindössze annyit tudtam, hogy most mindjárt szedjük a sátorfánkat.

Útközben felvettük az anyai nagymamámat, és a jersey-i tengerpartra mentünk, ahol bizonnyal szaladgáltam a hullámverésben, homokvárakat építettem, sőt alkalmasint arra is rávettem a mamát, hogy álljunk meg fagyiért hazafelé menet. Akkor még le sem esett a tantusz, hogy ezúttal valahová máshová fogunk „hazamenni”. Amikor kiraktuk a házánál a nagymamát, nem hajtottunk tovább. Az ő házába hordtuk be a holminkat.

Épphogy szétpakoltuk a cókmókunkat a nagyinál és letelepedtünk, hogy ejtőzzünk egy kicsit a parton töltött nap után, amikor megcsörrent a telefon. Noha a készülék akkoriban nem jelezte ki a hívó nevét, nyilvánvalónak tűnt, hogy ki van a másik végén. Apám nyomban követelőzni kezdett, hogy azonnal beszélni akar a mamával, de nagyanyám a sarkára állt, és nem adta át neki a kagylót. Perceken belül már iszkoltunk is át a szomszéd házába. Megint csak nem volt elég időm feldolgozni a történteket – épp csak annyi, hogy felkössem a nyúlcipőt.

Nagyjából tíz perc múlva már be is futott apám a fivérével, a nagybátyámmal együtt, és csikorgó fékkel álltak meg a nagymama kocsifelhajtóján. Mi messziről figyeltük, ahogy döngetik a bejárati ajtót, körbejárják a házat, és be-bekukucskálnak az ablakokon, hátha észrevesznek odabent valami mozgást. Anyám kocsija a ház előtt parkolt, ami egyértelműen elárulta nekik, hogy nem lehetünk messze. Emlékszem, milyen óvatosan kandikáltam ki az ablakpárkány felett, hogy lássam, mi történik a jól ismert szomszédos háznál. Apu és a nagybácsim csak aprócska alakok voltak a távolban, mégis éreztem a belőlük áradó haragot.

Szerettem volna odakiáltani apámnak, de a rettegés elnémított. Ott rejtőztem a mamával, féltem, és egy cseppet sem éreztem biztonságban magam, ám közben egyre csak az járt a fejemben, hogy „itt vagyok, papa”.

Pár perccel később rendőrautó állt meg a nagymama háza előtt. Amikor a mama rám szólt, hogy bújjak el vele a gardróbban, az ő hangja is remegett a félelemtől. „Ez tényleg megtörténik” – gondoltam magamban. Anyám a lelkemre kötötte, hogy meg se nyikkanjak. Azután bezörgettek az ajtón, amitől a már ismert nyilallást éreztem a szívemben. A szomszéd ajtót nyitott, s a küszöbön két tajtékzó férfi és két rendőr állt. A rendőrök kérdezősködni kezdtek, apám és a nagybátyám viszont vádaskodni. Tudták, hogy odabent vagyunk, de senki nem invitálta be őket.

Hallottam, ahogy az indulatok elszabadulnak odakint. „Valamit biztosan tudnék csinálni, hogy helyrehozzam ezt az egészet! Hogyan vessek véget ennek a rémes ordibálásnak?! Én csak azt szeretném, hogy mind a ketten boldogok legyenek” – mondtam, vagy inkább fohászkodtam magamban.

Ám arra egyszerűen nem volt mód, hogy mind a két szülőmet boldoggá tegyem. Nem kedvezhettem mindkettejüknek. Nem állhattam az egyikük pártjára anélkül, hogy meg ne bántottam vagy ki ne ábrándítottam volna a másikat – én legalábbis azt hittem. Semmi módon nem vethettem véget a perpatvarnak.

Mi ketten a mamával az egész incidens alatt egy kukkot sem szóltunk, csak lapultunk kézen fogva a gardróbban.

És bár a korom folytán még magamban sem tudtam megfogalmazni, akkor – azokban a percekben – súlyos seb esett a lelkemen; a biztonságérzetem alapjaiban rendült meg. És ott a gardróbban rejtőzve fogalmam sem volt róla, hány hosszú éven át leszek képtelen szabadulni attól a pillanattól, melynek a csapdájába estem.

Bár a szüleim minden tőlük telhetőt elkövettek, nem tudtak megvédeni és megoltalmazni tomboló dühüktől. A testi épségemet sosem veszélyeztették, ám a keretrendszer, amit én a családomnak neveztem, egyszerre recsegve-ropogva összeomlott, s a zűrzavar lépett a korábbi egyensúlyi állapot helyébe. Ott álltam a két felnőtt között, akik farkasszemet néztek egymással fenyegetőzve, manipulatívan és uralomvággyal telve, üldözési mániásan, haragtól tajtékozva és mégis rettegve, egymást tépve-marva – és bármennyire igyekeztem is úgy tenni előttük, mint aki semmit sem ért az egészből, igenis mindent láttam, hallottam és a saját bőrömön éreztem. Kis világom biztonsága egyszerre alapjaiban ingott meg. Az a két ember, akiket egészen addig az oltalmazóimnak hittem, olyan nekibőszülten hadakozott egymással, hogy egy ideig oda sem figyeltek rám.

Ráébredtem, hogy nekem kell gondoskodnom a saját biztonságomról.

Felvállaltam a békefenntartó szerepét, és megpróbálkoztam a tűzoltással, hogy megóvjam a családot a teljes széthullástól. Ez aztán testreszabott feladat egy ötévesnek! Fogalmam sem volt róla, hogy ez nem az én dolgom lenne, úgyhogy beleadtam – szó szerint – apait-anyait. Tüneményes színésznővé váltam. Szent meggyőződésemmé vált, hogy a szüleim nem bírnák elviselni, ha nekem bármi bajom lenne, úgyhogy folyton csak azt hajtogattam, hogy „én jól vagyok” – pedig csakis abból a megfontolásból hazudtam, hogy ne súlyosbítsam a terheiket. És mivel próbáltam a kedvükben járni, és csak azt mondani, amit szerintem hallani akartak, sosem árultam el nekik, hogy mit szeretnék valójában, csak rábólintottam a javaslataikra. Olyan kislánnyá cseperedtem, akinek nem voltak saját kívánságai, aki kivételesen jól teljesített mindenben, amire ráadja a fejét, és aki bármikor kész volt levenni némi terhet a szülei válláról, vagy épp elterelni a figyelmüket a problémáikról.

A saját bizonytalanságom sebét – amiről a későbbiekben még bővebben is esik szó – senki nem orvosolta, és mivel az újólagos sérülések miatt behegedni sem tudott, észrevétlenül, lassan egész életem vezérmotívuma lett. Folyton riadókészültségben álltam, készen arra, hogy kioltsam a következő tüzet, akár a szüleim, akár később a barátaim vagy a saját partnereim gyújtották meg a gyufát és lobbantották fel a lángokat. Ám e koromhoz nem illő békefenntartó szerep és a folyton kiújuló problémák hiábavaló elhárítgatása olyan súlyos hosszú távú káros következményekkel volt rám, melyeket utóbb évekbe tellett feltárnom. Megtanultam mások elvárásaihoz idomítani és összehúzni magam, elbagatellizálni, eltúlozni vagy eltorzítani a saját tapasztalataimat és érzéseimet, és mindezt azért, hogy a környezetem kedvében járjak – mely szokást utóbb fáradhatatlan és küzdelmes erőfeszítéssel kellett levetkőznöm, ha őszinte kapcsolatot akartam kialakítani embertársaimmal.

És olyan aggályosan ügyeltem rá, nehogy velem is megtörténjen, ami a szüleimmel, hogy észrevétlenül újrateremtettem a saját életemben mindazt, amitől a legjobban rettegtem. Féltem tőle, hogy mások ugyanúgy fognak basáskodni felettem, ahogyan az apám az anyám felett, így inkább saját magamon tanultam meg vasszigorral uralkodni. Örökösen mások kedvében jártam, és kényszeresen igyekeztem nélkülözhetetlenné tenni magam, ám ettől csak kifürkészhetetlenné és álságossá váltam, és elszigeteltem magam a nyílt és őszinte kapcsolatoktól. A „vagány csajszis”, sebezhetetlen szerepszemélyiségem pedig lehetetlenné tette számomra, hogy kinyilvánítsam a valódi érzéseimet, vagy bárkit megkérjek a saját igényeim kielégítésére. Magánéleti és szakmai kapcsolataim egyaránt zsákutcába jutottak, hiszen ugyanazokat a viselkedésmintákat alakítottam ki a saját életemben, melyekről pedig megfogadtam, hogy sosem fogom őket utánozni.

Amikor elkezdtem terápiára járni, minderről halvány sejtelmem sem volt. Szentül hittem, mindössze annyi a dolgom, hogy „megoldjam a kapcsolati konfliktusaimat, és nyitottabban kommunikáljak másokkal”. Egyszer csak azon vettem észre ugyanis magam, hogy megmagyarázhatatlanul sokakkal állok hadilábon az életem legkülönfélébb területein – barátokkal, kollégákkal és különösen a randipartnereimmel –, ám valamiképpen sosem vezettem vissza e különféle frusztrációkat és küzdelmeket gyermekkorom ama traumatikus incidensére. „Hiszen végül is nem haltam bele” – hajtogattam magamnak. „És fenntartottam a család békéjét.”

Ám mélyen legbelül tisztában voltam az igazsággal. Alapvető problémám (összes többi konfliktusom magja és kiindulópontja) az a nap volt, melyet a tulajdon családom miatt töltöttem rettegésben, és amelytől fájó bizonytalanságérzetem keltezhető. Csak e tény tudatosításától kezdve – miután megtanultam a származási családom problémáinak tükrében szemlélni a személyiségemet – sikerült lassan-lassan kievickélnem a kátyúból.

Ebből az új szemszögből nézve egész létem és életutam kezdett új értelmet nyerni. Egyszerre beláttam, hogy egy évtizedekkel korábbi traumás élmény gyakorolt egész személyiségemre ilyen maradandó és mélységes hatást. Korábban egész életemben igyekeztem figyelmen kívül hagyni a lelkemen ütött eredendő sebet, melytől biztonságérzetem alapjaiban rendült meg, és elbagatellizálni az ebből fakadó fájdalmat – vagyis olyan emberré válni, aki olyannyira ódzkodik tőle, hogy bármilyen további feszültséget okozzon a családjában és bármely későbbi kapcsolatában, hogy legszívesebben levegővé válna.

Nem akarom lelőni a történet poénját, de el kell mondanom, hogy miközben odaadóan igyekeztem feszültségmentesíteni a szüleim kapcsolatát, magamnak okoztam egyre több feszültséget és gyötrelmet. És a saját felnőttkori kapcsolataimban is csúfos kudarcot vallott a módszer, hogy összeszorított foggal próbáltam keresztülevickélni a konfliktusokon ahelyett, hogy szembenéztem volna az eredetükkel. A másik védekező mechanizmusom – a vagány csajszis, „én felette állok mindennek” szerepszemélyiség – sem nyújtott oltalmat. Igyekezetemmel, hogy elkerüljem a fájdalmat és megőrizzem a saját sérthetetlen „biztonságomat”, épp ellenkező hatást értem el. Mivel elrejtettem valódi érzéseimet, s nem mertem őszintén elmondani, hogy mire van szükségem és mi nyomja a szívemet, csak elfojtottam a konfliktusokat, melyek azután másutt éleződtek ki újra. És miközben önmagam elől is palástoltam fájdalmamat és sebzettségemet – még azt sem ismertem el tudatosan, hogy egyáltalán van valami takargatnivalóm –, a gyógyulást tagadtam meg magamtól.

A jó hír – és ezt kemény munka árán tanultam meg, miközben feltártam a saját személyiségem mélységeit, és több mint tizenöt éven át működtem együtt ügyfelek százaival házassági és családterapeutaként – egyszerűen az, hogy ennek nem muszáj szükségképpen így lennie! Csak mert gyerekkorunkban szereztünk néhány sebet, nem feltétlenül kell leragadnunk az akkor ellesett viselkedésmintáknál. Ha tudatosítjuk magunkban, hogyan kaptuk e sebeket (vagyis rekonstruáljuk a saját eredettörténetünket), s időt és energiát szentelünk bizonyos döntések meghozatalának, csodálatos gyógyulásnak lehetünk szemtanúi – a saját lelkünk gyógyulásának! Igazság szerint az eredettörténetünk vezet rá minket térképként a gyógyulás útjára, mihelyt hajlandóak vagyunk szembenézni a múlttal.

Pályafutásom során több mint húszezer órán át dolgoztam együtt ügyfeleimmel. Egyben egy több mint 600 ezer főt számláló Instagram-közösséget is vezettem, melynek tagjaival napi szinten folytattam beszélgetéseket. E könyvben a saját történetem mellett számos másik emberét is megosztom veled, akivel az évek során együttműködtem. A nevüket megváltoztattam, és bizonyos életkörülményeiket is megmásítva mutatom be, hogy megóvjam a kilétük titkát, ám a történetüket mindig a valósághoz híven mesélem el azzal a kifejezett céllal, hogy tükröt állítsak eléd, melyben hű képet nyerhetsz önmagadról és másokról a környezetedben. Szeretnélek hozzásegíteni ugyanis a saját eredettörténeted feltárásához, hogy számba vehesd elszenvedett sebeidet, s összekapcsold magadban e lelki sebeket önsorsrontó viselkedésformáiddal, és végső soron megtanuld, hogyan alakíthatsz ki és ápolhatsz életedben minél hamarabb egészséges kapcsolatokat.

Ez a könyv megtanít rá, hogyan tekints túl azon a jelenségen, amit mi terapeuták az „aktuális panasznak” nevezünk, melynek orvoslása végett az ügyfél eljött a terápiára. A következő oldalakon arra invitállak, hogy tárd fel és tudatosítsd magadban meggyőződéseid, viselkedésformáid és -mintázataid eredetét, valamint derítsd fel, milyen szerepet játszott kialakulásukban a származási családod. A legtöbb igazán kártékony és frusztráló viselkedésforma, melynek fogságában felnőttként találjuk magunkat, a gyermekkorban szerzett lelki sebeinkben gyökerezik. Ha tisztába kerülsz eredetsebed mibenlétével és azzal, hogy milyen maradandó destruktív viselkedésmintákhoz vezetett ez a lelki sérülés, máris hatalmas lépést teszel jelenlegi konfliktusaid és kártékony viselkedésformáid megoldása felé.

A feltárómunkát a származási családunknál kell kezdeni, hiszen itt sajátítottuk el a másokhoz, önmagunkhoz és a környező világhoz való viszonyulásunk alapjait. Első gyermekkori kötelékeid – a meglétük és a hiányuk, az elhanyagoltság vagy a túlzott féltés – egytől egyig erőteljesen befolyásolták ama szemléletmód megformálódását, mellyel mindmáig tekintesz az életedre. A származási családod lehetett következetesen funkcionális, időnként jól működő, vagy ritkán működő. Ám bármilyen mértékű problémák jellemezték is, tökéletes bizonyosan nem volt. Sok olyasmire vágytál a családtagjaidtól, amit ők nem tudtak vagy nem akartak megadni neked, olyan félelmeidtől kerestél volna oltalmat náluk, melyeket nem is ismertek (vagy nem ismertek el), és olyan tapasztalatok megszerzésére és átélésére szerettél volna engedélyt kapni, melyeket megtagadtak tőled, mert fenyegetve érezték általuk saját értékrendjüket és tapasztalatvilágukat.

A kapcsolati konfliktusok zöme, melyekkel az egyének és párok felkeresnek, a múltbéli – jellemzően a származási család tagjaihoz fűződő – kapcsolatok megrekedt, feloldatlan fájdalmaiból és gyötrelmeiből táplálkozik. Ezért nevezem az ügyfeleimmel végzett tevékenységet „eredetseb-terápiának”.

Az eredetseb-gyógyítás a családrendszer-terápia és a pszichodinamikai elmélet egyesítése, és azon az integratív rendszerterápián alapul,[1] mely megközelítésmódot a Northwestern University házassági és családterapeuta szakképzésén oktatták. Lényegében azt vizsgáljuk, hogy miként kapcsolódnak jelenlegi viselkedésformáink ahhoz a családrendszerhez, melyben felnőttünk, és az egyén problémáit mindig az őt körülvevő, sokkalta átfogóbb rendszer összefüggéseiben vesszük szemügyre.

Ha az ember nem végzi el e terápiát, melynek menetét az I. részben részletesen ismertetni fogom, a fájdalmai és traumái javarészt feloldatlanok maradnak. Nem számít, milyen elszántan próbálod szőnyeg alá söpörni a fájdalmas múlt problémáit: hogy milyen messzire menekülsz otthonról („a földrajzi kúra”, ahogyan dr. Froma Walsh pszichológus nevezi), vagy hogy teljességgel megszakítod-e a kapcsolatot egy-egy rád nézve kártékony családtagoddal. Ha valódi gyógyulást keresel, önmagadban kell feldolgoznod a traumatikus élményeket, ehhez pedig fel kell tárnod és tudatosítanod kell az eredetsebeket, melyek mindmáig gyötörnek és befolyásolnak.

Életemben nem találkoztam olyan emberrel, aki ne hozott volna magával ilyen vagy amolyan sérülést származási családjából. E könyvben a lelki sebek öt gyakori típusát vesszük górcső alá. Ami azt illeti, könnyen megeshet, hogy nem egy típust felismersz önmagadban is. Lehetséges, hogy gyermekkorodban nem érezted magad eléggé szeretetre méltónak; elképzelhető, hogy a hovatartozás érzését hiányoltad, vagy kétségbe vontad, hogy valóban kivételes vagy a szüleid szemében. Talán nem tudtál megbízni a hozzád legközelebb állókban, avagy fizikai vagy érzelmi bizonytalanságérzet gyötört.

A gyógyulás felé vezető utad első lépése, hogy felismerd és nevén nevezd az eredetsebeidet. A II. rész minden egyes fejezetében feltárjuk egy-egy konkrét lelki seb gyökereit és azokat a kártékony módszereket, melyekkel eddig próbáltad kezelni őket, azután megismertetlek néhány gyógyulás történetével. Ezt követően végigkalauzollak a saját eredetseb-gyógyító gyakorlatodon, mely egy négylépéses eljárás: nevén nevezed a lelki sérülést, szembesíted magad vele, meggyászolod hajdani énedet (bizony, a gyógyuláshoz elengedhetetlen, hogy az érzések is feltoluljanak benned egyszer-másszor), majd elfordulsz tőle, előidézve a maradandó változásokat, amelyeknek köszönhetően többé nem ismétled ugyanazokat a viselkedésformákat, melyektől felnőttkori kapcsolataidban folyvást szabadulni akartál. Ha valóban ki akarsz törni abból a destruktív kapcsolati dinamikából, mely az életed fontos szereplőihez fűződő viszonyodat meghatározza, okvetlenül érdemes figyelmet szentelned e gyógyító munkának. És nem, a fájdalmat nem hagyhatod feldolgozatlanul! Bármennyire ódzkodsz is tőle, muszáj lesz szembenézned eredetsebeddel, ha új, valóban előrevivő utat akarsz törni magadnak. Ahogy a mondás tartja, nincs más hátra, mint előre! Én azért vagyok itt, hogy végigkísérjelek gyógyulásod útján.

Mihelyt alaposabban tisztába jöttél eredetsebed mibenlétével, azt is világosabban át fogod látni, hogyan befolyásolják általánosságban e lelki sérülések és a családodban eltanult viselkedésmintázatok az aktuális kapcsolatkezelési módszereidet. A III. részben konkrétabban is megvizsgáljuk, milyen kommunikációs és konfliktuskezelési stratégiákat sajátítottál el, és mit tanultál (vagy mulasztottál el megtanulni) a határok meghúzásának fontosságáról. Ahogy egyre többet megtudunk a múltban gyökerező viselkedésmintáidról, segítséget nyújtok kommunikációs és megküzdési stratégiáid átalakításához, továbbá bizonyos határok megszabásához és mások eltörléséhez, hogy egészségesebbé formálhasd kapcsolataidat, és hitelesebben fejezhesd ki saját lényedet.

Lassan szokásoddá válik, hogy valahányszor kijössz a sodrodból, vagy azon veszed észre magad, hogy valamilyen destruktív viselkedésmintát követsz, feltegyél magadnak bizonyos kérdéseket, hogy kielemezhesd, mi késztetett a normálistól eltérő reakciókra. Nem elegendő tisztában lenni vele, miért választasz újra meg újra ugyanolyan típusú párt magadnak, ahogyan az sem elég, ha tudod, miért reagálsz mindig ugyanúgy. Az eredetseb-terápia része egy előrevivő út kidolgozása is, melyen járva a gyakorlatban is hasznát láthatod mindannak, amit megtudtál önmagadról, s az önmagad és gyakran mások iránti együttérzéssel, megértéssel és empátiával telve visszakövetelheted mindazt, amit elvettek tőled. A múlt sebeinek begyógyítására fogunk elsősorban összpontosítani, de annak érdekében is teszünk lépéseket, hogy megváltoztassuk vagy kitöröljük a programozást és kondicionálást, mely miatt megrekedtél a jelenben.

Munkánk során temérdek rávezető kijelentéssel, gyakorlattal és irányított meditációval segítem minél zökkenőmentesebb előrehaladásod afelé, hogy megszabadulj nemkívánatos viselkedésformáidtól és -mintázataidtól, melyek szabotálják kapcsolataidat és egész életedet, és biztos léptekkel megindulhass a gyógyulás és önmegismerés útján.

Most pedig hadd tisztázzak valamit napnál világosabban! E terápiának nem az a lényege, hogy a sárba rántsuk és meghengergessük benne a szüleidet, gondviselőidet vagy bármely felnőttet, aki szülőfiguraként szerepelt az életedben. (Megjegyzés: E könyvben mindvégig elsősorban a „szülő”, „gondviselő” vagy „felnőtt” kifejezéseket használom, de valahányszor ezeket a szavakat látod, kérlek, tudd, hogy nyugodtan behelyettesítheted őket bármely szülőfigura nevével, aki gyerekkorodban lényegi szerepet játszott az életedben.) Az ügyfeleimmel végzett munka során is tartózkodom attól, hogy bárkire ujjal mutogassak, vagy bárkiről elítélően nyilatkozzak. Ehhez a munkához a megfelelő távlatból kell szemlélni az egyes élethelyzeteket, és ha egy mód van rá, megbocsátással és együttérzéssel kell viszonyulni a szereplőikhez. Nem szabad szem elől tévesztenünk, hogy a gondviselőink maguk is cifra dolgokat éltek át és komoly eredetsebeket szereztek a saját tökéletlen családrendszereikben, melyek későbbi viselkedésmintáik alapjait lefektették.

Ám jóllehet, e feltárómunka célja nem az, hogy szemrehányásokat tegyünk másoknak, egyben mentségeket sem keresgélhetünk a kártékony viselkedésformákra. Azért ásunk le a múltunkba, hogy tudatosítsuk és nevükön nevezzük az élményeinket anélkül, hogy elbagatellizálnánk vagy érvénytelenítenénk őket. A családunk alkalmasint megtett értünk mindent, amit tudott, csak éppen könnyen meglehet, hogy erőfeszítéseik elégtelennek bizonyultak. Hiába próbálsz igazolást keresni kártékony tapasztalataidra, az előtted álló munkát ugyanúgy el kell végezned.

Az is bizonyos, hogy a történeted merőben egyedi lesz, s különbözni fog az enyémtől vagy a szomszédaidétól. Te talán több traumatikus eseményen estél át, mint a legtöbb ismerősöd, vagy épp hálásan konstatálod, hogy másokhoz képest boldog gyermekkorod volt. Ám bárhová is helyezed történeted e két véglet között, ne feledd, hogy a múltadhoz tudatos és gyengéd figyelemmel kell közelítened.

A feladatod tehát az, hogy felismerd, tudatosítsd, nevén nevezd és elfogadd a hatást, melyet a származási családod gyakorolt rád – s e tudatosság és megértés vezérfényét felhasználva egészséges és maradandó változtatásokat eszközölj az életedben. Ne is várd, hogy máról holnapra dűlőre jutsz e munkával! Hosszú folyamat lesz ez, melynek során egyre több mindent tanulsz majd meg önmagadról, a partneredről és a családodról. Bármilyen korú is vagy, újabb kényes területeket fogsz felfedezni. A fájdalom mély kútjaira bukkansz, melyek továbbra is a figyelmedet igénylik. És alkalmasint újra meg újra összeakadsz bensődben azzal a sérült kisgyermekkel, aki azért esdekel, hogy mellette légy és elfogadd, hogy a szemébe nézz, és meggyászold gyötrelmeit.

Az eredetseb-terápia egyaránt hatalmas áttörést hozott a saját magánéletemben és a szakmai munkában, melyet az ügyfeleimmel végzek nap mint nap. Előtted is megnyitja majd a változás (éspedig a maradandó, életed szerves részévé váló változás) lehetőségét, segít kikecmeregned a kátyúból, melyben elakadtál, visszaadja az önmagadba vetett hited, és felidézi benned ama hajdani lényedet, akinek vállát még nem nyomta a feldolgozatlan családi traumák és fájdalmak terhe.

Nem hiszem, hogy csak egyetlen előrevivő út létezne – sőt meggyőződésem, hogy annyi út van, ahány emberi lény tapodja e földet. Ám annyit teljes bizonyossággal kijelenthetek, hogy amikor a saját családrendszerem keretei között kezdtem el vizsgálni az eredettörténetem, egész létem és életmódom új értelmet nyert, s a gyógyulást egyszerre olyan adománynak láttam, amit immár képes vagyok elfogadni.

Ahelyett, hogy továbbra is ugyanolyan személyiségtípusú partnereket választottam volna, akik csak újra meg újra feltépték volna gyerekkori sebeimet, sikerült megértő párt találnom, aki éppoly elkötelezetten gyürkőzött neki a traumák feldolgozásának, mint jómagam. A téveszmék fala, melyeket szerelmi viszonyaimmal kapcsolatban bebeszéltem magamnak, kezdett omladozni.

• Többé nem éreztem múlhatatlan szükségét, hogy mások előtt mindig erősnek és kicsattanóan jókedvűnek mutatkozzak, hanem képessé váltam feltárni sebezhetőségemet azoknak a keveseknek, akiket méltónak ítéltem rá, hogy megismerjék valódi, mezítelen lényemet.

• Ahelyett, hogy tovább játszottam volna kényszeresen a békefenntartó szerepét, aki folyton mások kedvét keresi, megtanultam odafigyelni saját magamra – még ha ez azzal járt is, hogy csalódást okozok egyeseknek.

• Ahelyett, hogy másokat próbáltam volna rábírni, változzanak meg és lépjenek új útra, vagy ébredjenek rá végre a szenvedésre, melyet maguknak és a környezetüknek okoznak, megtanultam a maguk mivoltában méltányolni embertársaimat – és megtanultam új szemmel tekinteni a régi lényükre.

• És nem éreztem többé szükségét annak sem, hogy én tartsam a kezemben a gyeplőt, hanem megtanultam bízni másokban, és elhittem, hogy valaki irányíthatja a lépteimet anélkül, hogy megpróbálna tévútra vezetni és kihasználni engem.

Eredettörténeteink gyönyörűen összetettek és szívszorítóan fájdalmasak. A szüleim válását 1991 novemberében mondták ki, s anyám meg én 1992 májusában költöztünk el otthonról. Ezzel kezdetét vette egy kilenc éven át tartó válási huzavona, a leghosszabb ilyen procedúra New Jersey addigi történetében. Rengeteg félelmet és bánatot kellett feldolgoznom, noha a szüleim viszonya idővel jelentős változáson ment át, és ma már barátinak mondható. Éveken át próbáltam megszabadulni azoknak az üzeneteknek a terhétől, melyeket ebben az időszakban kaptam. Mindazonáltal számos olyan készségem, melyeknek manapság terapeutaként jó hasznát veszem, közvetlenül visszavezethető sokéves békefenntartói és közbenjárói ténykedésemre a szüleim között. Ahogyan kedves barátom és kollégám, dr. Alexandra Solomon megfogalmazta: „A lelki sebeink és az adottságaink közeli rokonai egymásnak.” Milyen szemléletesen emlékeztet e mondat arra a tényre, hogy legértékesebb képességeink némelyike az átélt fájdalomban gyökerezik.

Ám a történet végkifejlete igenis lehet szerencsés. Az eredettörténetünk részletekbe menő feltárása nem csupán az önmagunk és a családunk megismeréséhez vezető út, és korántsem pusztán annyit jelent, hogy a múltunkon kérődzünk. Ha leásol az eredettörténeted mélyére, lehetőséget nyitsz a gyógyulásra nemcsak saját magadnak, de a náladnál idősebb és ifjabb nemzedékeknek is. Ahogyan Terry Real családterapeuta és író megállapította: „A családi diszfunkció úgy adódik át nemzedékről nemzedékre, ahogyan a futótűz terjed: mindent elpusztít az útjában, mígnem valamelyik nemzedékben akad egy bátor ember, aki szembefordul a lángokkal, és megfékezi őket. Ez az egyén azután elhozza a megbékélést az elődöknek, és megkíméli az eljövendő generációkat a kínszenvedéstől.” Vajon te hajlandó vagy szembeszállni a futótűzzel?

Nem számít, hogy évtizedek óta jársz terápiára, vagy épp úgy érzed, a pszichoterápia nem a te világod. Nem fontos, hogy foglalkoztál-e valaha családrendszer-terápiával, vagy csak most készülsz megismerkedni vele. És annak sincs jelentősége, hogy temérdek eleven emléket őrzöl gyermekkorodból, vagy bajosan tudsz bármit is felidézni. A konkrét emlékek gyakran elfojtódnak, mert a fájdalom olyan gyötrő volt, de az érzést azért fel tudod idézni magadban. Mindössze annyi a lényeg, hogy meglegyen benned a kellő nyitottság és a hajlandóság, hogy feltárd, újraéld és belásd mindazt, amit nehéz lehet felidézned, tudatosítanod és elfogadnod. Az a fontos, hogy miközben feldolgozod e könyv anyagát, szentelj megértő figyelmet önmagadnak: ha úgy látod helyesnek, haladj tántoríthatatlanul és kitartóan, de ha szükségét érzed, nyugodtan adj magadnak hébe-hóba szusszanásnyi pihenőt.

Egyedül tőled függ, hogyan használod e könyvet – itt nincs helyes vagy helytelen módszer. Talán úgy döntesz, hogy a terapeutáddal közösen dolgozod fel az egyes fejezeteket. Ám úgy is határozhatsz, hogy bensőséges magányban olvasod végig és töprengsz el mindazon, amit lelked mélyéről a felszínre hoz. De olvashatod a partnereddel, valamely családtagoddal vagy egy barátoddal közösen is, és alkalmazhatod a témafelvetéseket beszélgetések kiindulópontjaként.

Bármelyik utat választod is, azért vetted kezedbe e könyvet, mert kutatsz valami után. Azért olvasod e sorokat, mert magaddal hordozol valami terhet a múltból, ami a figyelmedet érdemli. És persze azért, mert belefáradtál ennek a holtsúlynak a cipelésébe, az energiáidat elszívó viselkedésminták folytonos ismétlődésébe és abba, hogy a változásra irányuló építő szándékod újra meg újra megfeneklik. Én megértelek, tudom, mi a problémád, hiszen magam is jártam ugyanebben a cipőben, és őszinte vágyam, hogy megbízható kalauzod legyek, miközben végigjárod a gyógyulás fáradságos útját.

Eredettörténeted feltárása bátor és jelentős első lépés ezen az úton. Kalandra fel hát!

JEGYZETEK

Bevezetés: Az én származási családom – és a tiéd

[1] Az integratív rendszerterápián alapul: William M. Pinsof, Douglas C. Breulin, William P. Russell, et al., Integrative Systemic Therapy: Metaframeworks for Problem Solving with Individuals, Couples, and Families (Washington, DC: American Psychological Association, 2018).