ROBIN COOK

Vírus

Fordította: Babits Péter

ROBIN COOK

Vírus

Geopen Könyvkiadó

2021

A mű eredeti címe:

Viral by Robin Cook

Copyright © 2021 by Robin Cook

Hungarian translation © Babits Péter, 2021

Ezt a regényt abban a reményben írtam, hogy
a kongresszusi képviselők végre felismerik,
milyen égető szükség lenne egy életképes
és fenntartható egészségügyi rendszerre

ELŐSZÓ

A Covid–19-járvány veszedelmes és rettegett ellenségként ma ugyanúgy kisajátítja az orvosok és kutatók figyelmét, mint egy évszázaddal korábban az influenza. A SARS-CoV-2 és az influenza A (H1N1) egyaránt képes súlyos légzőszervi betegségeket okozni, ráadásul könnyen terjed emberről emberre – ennek köszönhető, hogy rövid időn belül végigsöpört az egész földgolyón.

Noha jelenleg ez a két biológiai entitás áll az érdeklődés középpontjában, más vírusok ugyanilyen joggal keltenek bennünk aggodalmat – és követelnek tőlünk ugyanakkora óvatosságot –, mivel magasabb halálozási aránnyal és súlyosabb szövődményekkel járnak, betegségeket okozhatnak. Habár ezek a kórokozók nem terjednek légi úton, s ezáltal kevésbé fertőzőek, a maguk lassabb – bár kitartóan gyorsuló – ütemében így is képesek elterjedni a világon, köszönhetően főként a klímaváltozásnak és az ember mindenhová elérő jelenlétének. Különösen szembeötlők azok a vírusok, melyek a szúnyogokat használják fel szaporodásukhoz és fennmaradásukhoz, ezek felelősek ugyanis a sárga-, dengue és nyugat-nílusi lázért, továbbá azokért a megbetegedésekért, melyek az agy életveszélyes gyulladásos állapotát, az enkefalitiszt idézik elő. Körükbe tartozik a vírusos keleti lóenkefalitisz vagy KLE, melynek mortalitási rátája a harminc százalékot is elérheti. Ahogy súlyosbodik a klímaváltozás, az agresszív szúnyogfajok – mint az ázsiai tigrisszúnyog, mely e veszedelmes vírusokat hordozza, és mindeddig csupán a trópusi éghajlati övben fordult elő – kitartóan mind északabbra húzódnak, és a mérsékelt égövi térségekben is elterjednek: az Egyesült Államokban Maine államig, míg Európában egészen Hollandiáig.

Ezek a félelmetes vírusok nem is találhattak volna alkalmasabb hordozót, noha az ember számára kevés idegesítőbb állat létezik, mint ez a levakarhatatlan vérszívó. A legtöbben fel tudunk idézni olyan megzavart nyári szunyókálást, esti sétát, erdei kirándulást vagy tengerparti grillezést, amelyet a nőstény szúnyogok jellegzetes zümmögése tett tönkre. Csaknem százmillió évnyi evolúciós fejlődés után (bizony, még a dinoszauruszok is szenvedtek a szúnyogoktól!) az idegesítő rovarfaj nőstényei ma is megszerzik véres lakomájukat, amiért akár az életüket is készek feláldozni. Bizonyos, máig ismeretlen okok miatt a nőstény ázsiai tigrisszúnyogok különösen vonzónak találják a 0-s vércsoportú nőnemű embereket, bár szükség esetén beérik más vércsoporttal vagy akár a hím egyedekkel is.

A szúnyog-kórokozó együttműködés sikerének fényes bizonyítékaként minden évben csaknem egymillió ember hal meg a rovarok által terjesztett betegségekben. Egyes természettudósok úgy becsülik, a szúnyogok által továbbított kórokozók felelősek a valaha élt összes ember közel felének haláláért.

Dr. Robin Cook

ELŐHANG

Noha a szúnyogok naponta több mint kétezer ember haláláért felelősek, káros ténykedésük közel sem merül ki ennyiben – az általuk okozott halálesetek súlyos szövődményei megfertőzik magát a társadalmat is. Ilyen gyászos eseménysorozat kezdődött 2020 nyarán a massachusettsi Wellfleet idilli kisvárosában, a Cape Cod-öböl felőli oldalán, méghozzá nem máshol, mint egy lepukkant garázs oldalának támasztott régi gumiabroncs sötét belsejében, ahol egy nőstény ázsiai tigrisszúnyog a pangó esővízbe rakta le petéit.

Július huszadikán a peték kikeltek, s ezzel kezdetét vette a tíz napig tartó elképesztő átalakulás, melynek során a lárvákból bábok, majd kifejlett rovarok lettek. Amint elérték a felnőttkort, a szúnyogok máris tudtak repülni, majd három napon belül engedelmeskedtek a szaporodás ellenállhatatlan és ösztönös késztetésének, amihez a nőstényeknek vért kellett szerezniük. Magasan fejlett érzékelőszervükkel észleltek is egy áldozatot: egy gyanútlan kék szajkót. Sem a szúnyogok, sem a kék szajkó nem tudhatta, hogy a madarat korábban megfertőzte a keleti lóenkefalitisz – igaz, akkor se törődtek volna vele, ha történetesen tudják, a kék szajkóhoz hasonló madarak ugyanis békésen megférnek az olyan parazitákkal, mint a KLE, melyeket a szúnyogok immunrendszere is könnyedén semlegesít. Miután belakmároztak a kék szajkó véréből, a szúnyogok újra felröppentek, hogy alkalmas helyet keressenek petéik lerakásához.

Hetekkel később a fertőzött szúnyograj keletre, az Atlanti-óceán felé indult. A rengeteg ragadozó miatt számuk mostanra látványosan megcsappant, ugyanakkor tapasztaltabbá is váltak. Megtanulták például, hogy az emberek sokkal könnyebb prédák, mint a tollas madarak vagy a bundás emlősök. Az is kiderült számukra, hogy a tengerpart ígéretes célterület lehet késő délután vagy kora este, amikor mindig akadnak viszonylag mozdulatlan és fedetlen emberek.

Augusztus 13-án fél négykor a KLE-vel fertőzött nőstény ázsiai tigrisszúnyogok feléledtek délutáni szunyókálásukból. A Gull Pond egyik nyaralójának tornáca alatt találtak menedéket a kíméletlen nappali hőség elől, most pedig egy tömegben, vérre szomjazva és fajuk jellegzetes fülsértő zümmögésével rajzottak ki. Néhány balszerencsés egyedet leszámítva elkerülték a ragacsos pókhálókat, kijutottak a napfényre, s miután összerendeződtek, miniatűr vadászgéprajként indultak bevetésre. Ösztönösen érezték, hogy a tengerpart ott lesz hatszáz méternyire keletnek, a fekete- és szurokfenyőkből álló erdősávon túl. Ha útközben meg nem ették őket vagy nem találkoztak a szokottnál erősebb ellenszéllel, háromnegyed órába telt, míg áthidalták a távolságot, és eljutottak a potenciális célpontokig.

ELSŐ KÖNYV

1. FEJEZET

Augusztus 15.

– Oké, srácok! Fél öt van, ideje beröffenteni a grillt! – Brian Yves Murphy összecsapta tenyerét, hogy magára volna családja figyelmét. Felesége, Emma, és leánya, Juliette kényelmesen elterült a szerény kétszobás nyaraló nappalijában, amit két hétre béreltek ki a massachusettsi Wellfleetben, nem messze a kikötőtől. Mindannyian alaposan kimerültek a tevékeny és élménydús nyári naptól, mellyel vakációjuk utolsó hete kezdődött. A Covid-járvány miatt döntöttek úgy, hogy idén inkább kibérelnek egy csendes kis faházat, és nem repülnek Floridába, hogy szokás szerint Emma szüleinek üresen álló lakásában töltsék a szabadságukat.

– Legalább most az egyszer nem pihenhetnénk tíz-tizenöt percet? – esengett Emma, pedig tudta, hogy a grillezésben Brian nem ismer tréfát. Nem mintha ő nem törekedett volna rögeszmésen arra, hogy a lehető legtöbbet hozza ki a nyaralás minden percéből, amíg kitart ez a kellemes idő. Nem kérdés, éppoly megszállottan betáblázta az egész napját, mint a férje. Aznap reggel is hajnaltájt kelt, és nesztelenül kilopakodott a házból, hogy bringázzon egy nagyot, és már nyitáskor ott toporogjon a helyi pékség előtt azokért a kivételes mandulás kézműves croissant-okért. Első nap kitörő örömmel nyugtázta, hogy egy igazi francia pékség is működik ezen az isten háta mögötti helyen. A manhattani Inwood lakóiként tőrőlmetszett New York-inak tartották magukat – s ennek megfelelően elmaradott vidéknek mindent, ami a városhatáron kívül esett.

– Bocs, de most nincs idő lustálkodni – rázta a fejét Brian. – Szeretnék még az esti csúcs előtt kiérni a Newcomb Hollow Beach parkolójába, hogy rendes helyünk legyen. – Már az első napokban kiderült, hogy a Newcomb Hollow a kedvenc atlanti partszakaszuk, ahol csak kevesen járnak, és a magas homokdűnék alkalmas fedezéket nyújtanak az óceáni szelek elől.

– Mire ez a nagy sietség? – kérdezte Emma. – A tűzgyújtási engedéllyel együtt a parkolót is megváltottuk.

– Tényleg leparkolhatunk, csak majd ki tudja, hol. A Newcomb Hollow Beach nem csak a mi szívünk csücske.

– Oké, oké – adta be Emma a derekát. Felkelt és kinyújtóztatta vállát, ami még most is sajgott a reggeli kajakozástól, mindkettőjük egyik kedvelt sporttevékenységétől. Kora délután megcsinálták a szokott minitriatlonjukat is: elkerekeztek a tíz mérföldre eső Truróba, és leúsztak egy mérföldet az öbölben, mielőtt futottak másik ötöt Cape Cod védett partszakaszán. A négyéves Juliette eközben egy Becky nevű helybéli középiskolással töltötte a napot, akit nagy szerencséjükre már az első napon megismertek. Külön is hálásak lehettek, amiért a bébiszitter kamasz létére meglepően jól viszonyult a Covid–19-járvány által megkövetelt teszteléshez, maszkviseléshez és szociális védőtávolsághoz.

– Hozom a törölközőket, a grillt, a faszenet, a székeket és a játékokat – indult Brian a konyha felé. – Bepakolok mindent. – Napok óta csak erre az alkalomra várt. Habár így nem látták a naplementét, amit minden este végignéztek a Cape Cod-öbölnél, a zabolátlanul vad atlanti partvidék csodálatosnak ígérkezett, különösen a nyaraló előtti szűkös és kagylókkal teliszórt vízparthoz képest.

– Vettem – bólintott Emma, mielőtt lenézett Juliette-re. A kislány szemlátomást békésen aludt, bár könnyen előfordulhatott, hogy csak színlelt, mint oly gyakran, ha nem akarta, hogy abajgassák. Behunyt szemmel és résnyire nyílt ajkakkal szorongatta kedvenc játékát és állandó társát, Nyúl úrfit: a harminccentis, világosbarna, lógó fülű és igencsak elnyűtt, ráadásul félszemű plüssállatot. Emma most is alig tudta levenni a tekintetét Juliette-ről, akit anyaként a világ legédesebb teremtésének tartott. Egyszerűen nem tudott betelni fitos kis orrával, cseresznyepiros ajkaival és tömött szőke hajával.

Briannel ezt eleinte nem tudták hová tenni. Arra számítottak, hogy kislányuk anyja lángoló vörös fürtjeit vagy apja hollófekete haját örökli, ehelyett aranyló szőke lett, mintha az első pillanattól nyilvánvalóvá kívánná tenni egyediségét. Ugyanez történt az íriszével: zöld szemű lett, szöges ellentétben Emma mogyoróbarnájával és Brian kékjével. Akadtak persze egyezések is, például mindhárom Murphynek folyamatosan kennie kellett magát a naptejjel, mert sápadt, már-már áttetsző bőrük rosszul viselte az éles napfényt. Arányos testalkatuk és hosszú tagjaik is sok hasonlóságot mutatott. Juliette már négyévesen éppoly sportosnak és magasnak ígérkezett, mint az apja vagy az anyja, akik 183 és 175 centire nőttek.

– Hé, te meg mit csinálsz? – kérdezte férje, ahogy átfurikázott a nappalin a hordozható grillsütővel, és rajtakapta, amint Juliette-en legeltette a szemét. – Mozgás, mozgás! Mi ez a fennakadás?

– Csak megcsodáltam a lányunk tökéletességét – vallotta be Emma. – Iszonyú mázlisták vagyunk, hogy nemcsak egészséges, de ilyen meseszép is. Szerintem a legszebb kislány a világon.

Brian forgatni kezdte a szemét.

– Még jó, hogy ennyire pártatlan vagy. Igen, tényleg szerencsések vagyunk, de nem lehetne, hogy magunkba fojtsuk a csodálatunkat, amíg leparkolunk és kiülünk a partra?

Emma a férje felé hajította úszósapkáját, aki nevetve és könnyedén kitért előle, mielőtt kirontott az udvarra és hagyta, hogy a külső rovarhálós ajtó becsapódjon mögötte. A jellegzetes hang Emma eszébe juttatta a nyarakat, melyeket gyermekként Long Islanden töltött. Apja, Ryan O’Brien jól elboldogult, miután vízszerelési vállalkozásba fogott Inwoodban. Emma és Brian egyaránt a jókora ír közösségben nőtt fel, és már az általánosban felfigyeltek egymásra, bár Brian két évfolyammal feljebb járt.

Emma azzal készült a szabadtéri sütésre, hogy bement a konyhába, előszedte a hűtőtáskát, s miután bepakolta a fagyasztóból kivett jégakkukat, megtöltötte az előző nap előkészített húspogácsákkal és az aznap reggel a kikötőnél vett friss rákokkal. Maguknak egy palack habzóbort, Juliette-nek némi frissen facsart gyümölcslevet is betett. A kukoricacsövek külön bevásárlószatyorban várakoztak a péksüteményekkel.

Félórával később a család már a Subaruban ült, és keletnek, a Cape Cod-i Természetvédelmi Terület felé tartott. Juliette-et bekötötték az ülésébe, a hűtőtáska, a kis felfújható szörfdeszka és a három összecsukott kempingszék mellé. A kislány szokás szerint kezében szorongatta Nyúl úrfit, mialatt a rajzfilmet nézte az ülés háttámlájába szerelt képernyőn, a lába alatt mindenféle játékkal: homokozólapátokkal és formákkal, szivacslabdákkal és beach ball ütőkkel.

Amikor keresztezték a 6-os főutat, Brian és Emma egyszerre fordult a wellfleeti rendőrség felé. Az ódivatú oromzatos épület fehér deszkaborításával és manzárdablakaival inkább emlékeztetett bájos fogadóra, mint rendőrőrsre.

– Mindig az jut róla eszembe, milyen lehet rendőrnek lenni itt, a semmi közepén – tűnődött el Emma. Visszafordult, hogy vessen még egy utolsó pillantást a festői épületre és a parkolót körülzáró rönkkerítésre. Járőrautót semerre sem látott.

– Nehéz elképzelni. – Brian fejében ugyanaz a gondolat járt, aminek Emma hangot is adott. Ez gyakran előfordult velük, annak jeleként, mennyire szorosan összefonódott az életük. Nem csupán néhány saroknyira, ugyanabban a manhattani kerületben nőttek fel és ugyanabba az általános iskolába jártak, de végül mindketten a büntetőjogot választották szakiránynak, csak Brian a Long Island-i Adelphin, míg Emma a bronxi Fordhamen – noha külön középiskolába jártak, az irányultságuk hasonló maradt. Mindketten kiemelkedően tanultak, emellett a sportokban is jeleskedtek: Brian a fociban, birkózásban és baseballban, Emma a gyephokiban, kosárban és softballban.

– Az biztos, hogy rém unalmas lehet, ha összevetjük a munkánkkal – állapította meg Emma, ahogy visszafordult a szélvédő felé. Főiskola után ő és Brian egyenest a New York-i rendőrakadémiára került, és járőrként szolgált a legnyüzsgőbb New York-i kerületekben. Ötévnyi példás szolgálat után vették fel őket az ESU vészhelyzeti egységhez. Emma még kadétként járt az ESU akadémiájára, amikor addig párhuzamosan futó pályájuk újra keresztezte egymást. Brian az ESU A csapat tagjaként a szabadnapjain önkéntes segítői munkát végzett az akadémián. Így próbált naprakész lenni és formában maradni, amiért el is nyerte méltó jutalmát, amikor találkozott a néhány női növendék egyikével, beleszeretett és feleségül vette.

– Pláne idényen kívül – sóhajtott fel Emma. – Ha tudni akarod, én képtelen lennék rá. Nincs az a pénz.

Jobbára fekete- és szurokfenyőkből álló erdősávon haladtak át, eközben elhagyták az északi Gull Pondot, ami közel esett a Long Pondhoz, ahol aznap reggel kajakoztak. Minthogy először látogattak a Cape Codra, kellemes meglepetésként érték őket a kristálytiszta tavak, melyek oly közel estek az óceánhoz és az öbölhöz. Amikor megkérdezték ezekről az egyik helybélit, hosszasan mesélt nekik a jégkorszakról és a gleccserek munkájáról.

A Gross Hill Road egyenesen a Newcomb Hollow Beachre vezetett. Felélénkültek, amikor befordultak a parkolóba: a kimerülten vánszorgó nyaralók épp ellenkező irányba tartottak, a parttól a kocsijuk felé, megrakodva az elképesztő mennyiségű napernyővel, kempingszékkel és akkora hűtőládákkal, melyek mellett egyszerű habszivacs táskájuk reménytelenül elavultnak tűnt. Akadtak bronzbarnára sült helyiek, csak számban messze alulmaradtak a rákvörös turisták mellett.

– Ajaj – nézett el Emma egy kamasz lányt, akinek a bőre éppoly érzékenynek tűnt, mint az övék. – Neki se lesz nyugodt éjszakája…

– Nem úgy, mint nekünk – lelkendezett Brian, ahogy beállt egy helyre, amelyet alig néhány lépés választott el a füves dűnék felé kígyózó gyalogösvénytől. Juliette szokás szerint izgatott lett a tengerparttól, és türelmetlenül kipattant az autóból, míg szülei rakodtak, de lelkesedése ellenére hagyta, hogy Nyúl úrfi mellé rátukmáljanak egy kukoricával teli papírzacskót és néhány játékot is. Míg Emma a hűtőtáskát és a törölközőket vitte, Brianre maradt a grillsütő, a faszén és a három kempingszék.

Késő délutánra járt, a válluk felett szétáradó napfény telten aranyló árnyalatban fürdette a tájat. A part felől érkezők ugyanúgy viselték a maszkjukat, mint a Murphy család. Amikor felért a dűne gerincére, Emma és Brian megállt megcsodálni a széles homokfövenyt és a végtelenbe vesző Atlanti-óceánt. A langy szellő hátán elért hozzájuk a parton megtörő méteres hullámok moraja. A visszavonuló dagály számtalan kisebb-nagyobb pocsolyát hagyott maga után – Juliette éppúgy imádta ezeket, mint amennyire tartott az óceántól. A csodálatos tájképet a nagy gomolyfelhők koronázták meg, ahogy vattacukorpamacsokként lebegtek felettük.

– Merre? – kiáltott vissza Juliette a válla felett.

– Te mit gondolsz? – kérdezte Brian Emmát.

– Legyen észak – felelte Emma, miután elnézett mindkét irányba. – Arra kevesebben vannak, és látok egy jókora dagonyázóhelyet közvetlen előttünk.

– Balra – kiáltott az apja Juliette-nek, aki máris szaladni kezdett a víz felé.

Az ösvénytől jó harmincméternyire, egy meredek homokdűne tövében vertek tábort. Míg Brian megküzdött a grillsütővel, Emma lefújta kislányukat naptejjel. Juliette a törölközőn hagyta Nyúl úrfit, mielőtt szökdécselve a kis tavacska felé vette az irányt.

– Ne menj a vízbe, amíg oda nem érek! – kiáltott utána az apja. A kislány kurta legyintéssel jelezte, hogy hallotta.

– Szerinted mikor együnk? – tette fel a kérdést Emma.

Brian megvonta a vállát.

– Rád bízom. Csak húsz perccel előtte szólj, hogy begyújtsam a szenet. – Beszórta a grillsütőbe és rácsukta a fedelet. – Addig lubickolunk egyet Juliette-tel.

A következő negyvenöt percben a vízparton szaladgáltak, és vagy ők kergették Juliette-et, vagy az őket. Briannek egyszer sikerült becsábítania kislányát az óceánba, miközben végig fogta a kezét, de látta, hogy ezt már korántsem élvezi annyira, azért visszatért vele a biztonságos pocsolyához. Nem sokkal ezután látta, hogy Emma kezdi előkészíteni a kukoricát immár árnyékos táborhelyükön. Vette a lapot, és közölte Juliette-tel, hogy ideje grillezni, azután versenyt futottak a parton. Juliette lelkesen sikongatott a kilátástól, hogy lehagyhatja apját, és mivel Brian jókora előnyt adott neki, elsőként is ért a célba.

– Attól tartok, hívatlan látogatóink vannak – jelentette Emma, amint visszatértek.

– Hogy érted? – ráncolta a homlokát Brian. Körülnézett, de leginkább csak az égen. A Newcomb Hollow-n tett korábbi látogatásukon összetalálkoztak néhány állhatatos és kifejezetten arcátlan sirállyal.

– Nem sirályok – olvasott felesége a gondolataiban. – Szúnyogok.

– Komolyan? – Meglepőnek találta ezt, különösen ilyen friss szélben.

– Igen, komolyan – felelt Emma. – Nézd csak! – Felemelte bal karját, és a deltaizom tövére mutatott. A fehér mintás fekete szúnyog szemlátomást arra készült, hogy megmarja, de mielőtt még kárt tehetett volna benne, Emma nyitott tenyerével lecsapta. Ahogy felemelte kezét, láthatóvá vált a véres paca – eszerint a rovar már megmart valakit, csak korántsem lakott jól.

– Nem hinném, hogy már láttam volna ilyen szúnyogot – ráncolta a homlokát Brian. – Egész érdekes a mintázata.

– Nekem megvolt. Ázsiai tigrisszúnyog.

– Hol a frászban találkoztál te ázsiai tigrisszúnyoggal?

– Az ESU akadémia egyik orvosi előadásán tanultunk az arbovírus-fertőzések és a klímaváltozás kapcsolatáról. Az előadó külön kiemelte az ázsiai tigrisszúnyogot, ami azelőtt kizárólag a trópusokon élt, de mostanra egészen Maine-ig felhúzódott.

– Én vajon miért nem hallottam erről? – panaszolta fel Brian.

– Más idők járnak, vénember – nevette el magát Emma. – Ne feledd, két évvel előttem jártál!

– Egyáltalán, mi ez az arbovírus izé?

– Emlékszel, mit tanultunk a sárgalázról és a Panama-csatorna építéséről? Na, a sárgaláz tipikusan arbovírusos betegség.

– Ne már. Azt mondod, Amerikában is van sárgaláz?

– Ha jól emlékszem, utoljára 1905-ben New Orleansben észlelték. – Emma hirtelen mozdulattal beletúrt a hajába, hogy elhessegesse maga körül a rovarokat. – Nem bírom már hallgatni a zümmögésüket. Téged nem bosszantanak?

– Nem is tudom. Juliette, te hallasz egyetlen szúnyogot is?

Juliette nem válaszolt, csak anyjához hasonlóan legyezgetni kezdett a feje körül.

– Hoztál szúnyogriasztót? – kérdezte Emma egyre nagyobb bosszúsággal.

– A kocsiban van. Elszaladjak érte?

– De most, ha lehet – kérte Emma. – Különben lőttek a bulinak.

Brian minden további sürgetés nélkül maszkot húzott, végigkocogott a parton, és felkaptatott a dűnére. Ahogy gondolta: a kocsi kesztyűtartójában talált egy flakonra való Offot. Mire tíz perccel később visszatért a partra, Juliette-et újra a pocsolyában találta.

– Nem hiszed el – csóválta a fejét Emma, mialatt felvitte a riasztót –, de ezek a dögök csak még agresszívebbek lettek, miután elmentél. Be kellett küldenem Juliette-et a vízbe.

– Pedig siettem, ahogy bírtam. – Brian átvette a spray-t, és lefújta magát, azután kihívta Juliette-et a vízből, hogy ő is védve legyen.

Amint elűzték a szúnyogokat, folytathatták a grillpartit. A kukoricacsövek kerültek fel először a parázsra, majd a húspogácsák és a rákok következtek. Mire elkészült a vacsora, az egész partszakaszt elborította a dűne árnyéka, noha az óceán a felhőkkel együtt tovább fürdött a napfényben.

Miután megették a részüket, és nagyjából rendet raktak, Brian és Emma kényelmesen hátradőlt a maga kempingszékében, hogy elégedetten kortyolgassa a habzóbort és élvezze a kilátást. A lenyugvó nap, noha már nem látszott, rózsaszínre festette a felhőpamacsokat. Juliette visszatért a vízpartra, hogy várat építsen a nedves homokból.

Egy ideig egyikük sem szólt. Végül Emma törte meg a csendet.

– Nem akarok partigyilkos lenni – fordult Brian felé –, de szerintem kicsivel előbb vissza kéne mennünk New Yorkba.

– Ne már! Miért? Még maradt majdnem egy hetünk! – Briant azért is meglepte a felvetés, mert éppen Emma találta ki, hogy utazzanak Cape Codra, és láthatóan jól is érezte magát. Az időre se lehetett panaszuk.

– Talán, ha most hazamennénk, lehelhetnénk egy kis életet az üzletbe.

– Azt is megmondanád, hogyan? – kérdezte a férfi. – Tavasszal se betegedtünk bele a munkába, de júliusra az összes megbízónk felszívódott.

Nyolc hónappal korábban Brian és Emma leszerelt a New York-i rendőrségtől, hogy saját személyvédelmi ügynökséget indítson, amit nemes egyszerűséggel a Személyvédelmi Ügynökség névre keresztelt. Vérmes reményekkel kezdtek bele a vállalkozásba: ESU-rendőrtisztként mindketten megszerezték az elérhető legjobb képzést és legtöbb tapasztalatot – Brian hat, Emma négy éven át, az ötéves járőri pályafutásukról nem is beszélve. Mire leszereltek, mindketten őrmesteri rangban szolgáltak, és Brian már a hadnagyi vizsgát is letette, méghozzá színjelesre. Az általuk előző nyáron megbízott tanácsadócég gyors sikert és komoly potenciált jósolt a vállalkozásnak, miután állítólag számításba vett minden piaci tényezőt. Épp csak a Covid-járványra nem számított, ami szinte lenullázta a szolgáltatásaik iránti igényt. Olyannyira, hogy az elmúlt hónapban egyetlen megbízásuk sem akadt.

– Nincsenek világmegváltó ötleteim – vallotta be Emma –, egyszerűen csak rosszul érzem magam attól, hogy itt lazulunk és élvezzük az életet, miközben sejtelmünk sincs arról, mi lesz ősszel. Tudom, hogy ez már nagyon ránk fért, különösen Juliette-re, miután egész tavasszal otthon gubbasztottunk, de szerintem kiszórakoztuk magunkat. Felőlem akár holnap indulhatunk.

– Az ősztől se így, se úgy nem várhatunk sokat – sóhajtott fel Brian. – Amikor lemondták az ENSZ-konferenciát, tudtam, hogy az összes üzleti tervünk mehet a kukába. Pedig az az egy hét is feltehette volna a céget a térképre. – Mivel jó kapcsolatokkal rendelkeztek a rendőrségen, pontosan tudták, mekkora terhet ró a hivatalos szervekre egy ekkora esemény biztosítása. Decemberben még azon aggódtak, hogy a résztvevők feléhez sem lesz elég ember.

– Téged kicsit sem aggaszt, hogyan fogjuk átvészelni ezt a járványt, ha az ősznek is lőttek? – kérdezte Emma. – Máris lemaradásban vagyunk a jelzáloggal.

Briant és Emmát egyaránt takarékosságra nevelték. Amikor dolgozni kezdtek a rendőrségen, messze többet tettek félre, mint a barátaik és munkatársaik, emellett bölcsen fektették be a pénzüket. Amikor Emma elvégezte az ESU akadémiát, és összeházasodtak – még mielőtt Juliette megszületett volna –, a megtakarításaikból befizethettek az inwoodi Nyugati 217. utcában álló néhány Tudor-stílusú családi ház egyikére, alig egy saroknyira Emma szüleinek Park Terrace West-i otthonától. A Subarut leszámítva egyedül ezt mutathatták fel.

– Mások se fizetik a kölcsönüket – vont vállat Brian. – Letárgyaltuk a bankkal, emellett van némi készpénztartalékunk is. A jelzáloggal nem lesz gond. Szerintem jól tettük, hogy nem fektettünk be több pénzt. Így telik majd a kiadásokra, köztük Camila fizetésére.

Amikor New Yorkba is elért a járvány, Camila Perez, a Személyvédelmi Ügynökség egyetlen alkalmazottja beköltözött hozzájuk, és azóta is velük élt. Ezért is remek dolog, ha valakinek telik rendes különálló családi házra. A tavasz folyamán Camila alkalmazottból mindinkább családtaggá lépett elő. A nyaralásra is elhívták, de ő inkább otthon maradt, hátha bármi intéznivalója akad a vállalkozásban. Előző héten érkezett is néhány megkeresés – néhány nagyformátumú hamptoni esküvőt kellett volna biztosítaniuk.

– Mennyivel jobban kezeled ezt az egészet, mint én – sóhajtott fel Emma. – Tényleg elképesztő, hogy így ki tudod kapcsolni az agyad.

– Azért nekem se megy olyan könnyen – vallotta be a férfi. – Ne hidd, hogy én nem aggódok, csak engem az éjszaka közepén szokott kitörni a frász. Otthon képtelen vagyok lejárni, de itt kinn a parton, ahol süt a nap és fújdogál a szél, könnyű elvonatkoztatni.

– Azért nem baj, hogy ilyesmiről beszélünk, mialatt elmerülsz a panorámában? Vagy inkább fogjam be?

– Miért lenne baj? – kérdezett vissza Brian. – Bökd csak ki, ami a szívedet nyomja.

– Oké. Most éppen azon agyalok, jó ötlet volt-e, hogy mindketten egyszerre lépjünk ki a rendőrségtől. Egyikünk talán maradhatott volna a biztos fizuért…

– Így visszatekintve talán okosabb lett volna – engedte meg Brian –, de egyikünk sem akarta. Közös vállalkozásban gondolkodtunk, valami másban, valami újban. Amikor az embert elkapja a hév, nem töpreng azon, hogy mi legyen a B terv. Különben is, hogy döntöttük volna el, ki maradjon ki a buliból és ragadjon le az unalmas állásánál? Feldobtunk volna egy érmét? Én továbbra is úgy gondolom, hogy jók vagyunk, csak legyen már vége ennek az átkozott járványnak! Nem csak mi vagyunk ilyen szorult helyzetben. A Covid millióknak betett.

– Bár igazad lenne – sóhajtott fel Emma, mielőtt nagyot csapott a tarkójára. – Ezek a rohadt dögök! Téged miért nem csipkednek össze?

– Lövésem sincs. – Brian hátranyúlt a széke mögé, és újra elővette az Offot. – Biztos nem olyan édes a vérem, mint a tiéd – jegyezte meg cinkos mosollyal.

2. FEJEZET

Augusztus 19.

Brian arra ébredt az újabb pihentető éjszakai alvásból, hogy a wellfleeti kikötő felett éles és bántó hangon perlekednek a sirályok. Ahogy a hátára fordult, és átnézett az ablak vékony gézfüggönyén, eltűnődött, mennyi lehet az idő. Végül leolvasta a telefonjáról: 6:25. Vetett egy pillantást Emma oldalára, és látta, hogy máris felkelt, ahogy mostanában szinte minden reggel. Elmosolyodott, ha a finom péksüteményekre gondolt, melyek csak arra vártak, hogy ő is felkeljen.

Míg a madarak tovább veszekedtek a távolban, felkelt, hogy használja a nyaraló egyetlen mosdóját, ám mielőtt belépett volna a folyosóról, pillantása a nappali felé tévedt, és meglepetten látta a kanapén alvó Emmát. Gyanította, hogy korai kelőként most is rosszul aludt – talán megint az anyagi helyzetük miatt aggódott, amit a tengerparti grillezés óta minden áldott nap szóba hozott. Akárhogy is, igyekezett hangtalanul mozogni. Miután kijött a mosdóból, támadt egy ötlete, ami még inkább Emma nyugalmát szolgálta: aznap ő ugrott el a pékségbe. Bármi legyen is az ok, amiért felesége a kanapén aludt, ő is megérdemli, hogy kipihenje magát.

Csendben biciklisnadrágot és pólót húzott, majd ránézett Juliette-re is, ébredezik-e már. Még nem, ahogy várta. Nem csoda, ha kimerült a sok testmozgástól, ráadásul a nyaralás alatt a szokottnál később is feküdt, hiszen éjszakába nyúlóan társasoztak. Lábujjhegyen osont át a nappalin, kezében a cipőjével. Amilyen óvatosan és nesztelenül csak tudta, betette maga mögött a másképp zajos külső ajtót, azután elégedetten nyugtázta, hogy felesége békésen alszik tovább.

Ahogy elkerekezett a wellfleeti kikötő mellett, nem csupán a sirályokat láthatta, de az okot is, amiért tovább rikoltoztak: halászok tisztogatták alattuk a fogást. A kikötő után áttekert a bájos wellfleeti belvároson is, ahol helyenként több száz éves, mégis jó karban lévő házak maradoztak el mellette. Külön imádta a görög oszlopfős nagy tornácokat.

A kiruccanás további részében sajnos a főúton haladt, ami nem sok látványosságot kínált, viszont nem kellett messzire mennie, és más járművel se nagyon találkozott. A lehető legtöbbet akarta kihozni a testmozgásból, ezért teljes sebességgel tekert, így kevesebb mint tizenöt perc alatt elérte a pékséget. Az üzlet még nem nyitott ki, de máris többen várakoztak előtte, ami töretlen népszerűségét tanúsította.

Húsz perccel később már újra a kerékpáron ült, és északnak tartott. Amikor visszatért a nyaralóhoz, betolta a biciklit a garázsba, majd amilyen csendesen csak tudott, belépett a házba. Emmát nagy meglepetésére nem találta a kanapén. A szobájukban feküdt az ágyon, magzati pózban és tágra nyílt szemmel. Meg sem mozdult az érkezésére.

– Förtelmesen érzem magam. Szörnyű éjszakám volt.

– Annyira sajnálom, kicsim. – Leült mellé az ágy szélére. – Mi a baj? – Meglepte felesége rosszulléte, hiszen hármuk közül mindig ő állt ellen leginkább a megfázásnak és egyéb szezonális nyavalyáknak. Általában Juliette betegedett le elsőként, gyakran összeszedett valamit az oviban vagy az egyik játszópajtásánál, azután mindig ő következett. Emmát rendszerint elkerülte a baj, pedig ő ápolta mindkettőjüket.

– Egyszerűen mindenem fáj – nyögött fel most.

– Lázad is lehet?

– Igen. Hol reszketek, hol izzadok.

Brian gyengéden a homlokára fektette tenyerét. Szinte lángolt.

– Hánytam is – panaszolta fel Emma. – Hogy nem ébredtél fel rá?

– Miért nem keltettél fel? – kérdezte tőle nyugtalanul.

– Értelme lett volna? – kérdezett vissza felesége bosszúsan. – Úgysem tehettél volna semmit.

– Mégiscsak jobb lett volna, mint egyedül szenvedni.

– Nem mindegy, ha úgyis szenvedek? – csattant fel Emma. – Mindenem fáj, kettéhasad a fejem, és tiszta merev vagyok. Életemben nem éreztem magam ennyire pocsékul.

– Legalább bevettél egy Nurofent? – Brian kinyújtotta a kezét, hogy megmasszírozza felesége nyakát. Legalább ennyivel segíteni akart, de Emma elhúzódott az érintésétől.

– Oké, egy Nurofen nem árthat – nyögött fel, ahogy visszahanyatlott az ágyra.

– Nem fáj a torkod? Nem köhögsz? Kapsz rendesen levegőt?

– Nem – préselte ki magából Emma. – Tudom, mire gondolsz, de ez nem koronavírus. Azok alapján, amit a Covidról tudok, biztosan nem. A szaglásomat se veszítettem el. Nem, semmi ilyesmi.

– Ezzel együtt le fogunk tesztelni koronavírusra – szögezte le Brian nyugodt hangon. – Ki kell zárnunk a lehetőséget.

– Tőlem! – nyögött fel Emma ingerülten.

– Nem vagy éhes? – kérdezte Brian. – Hoztam friss ropogós mandulás croissant-t…

– Most mondom, hogy kiokádtam a belem. Szerinted tényleg mandulás croissant-ra vágyok?

– Oké, oké – csitítgatta Brian. – Hozok egy Nurofent. Vagy mindjárt kettőt. – Felállt és kisietett a fürdőbe a tablettákért, azután a konyhába egy pohár vízért. Kicsit meglepőnek találta felesége szokatlan ingerültségét. Cseppet sem vallott rá. Eddig akármilyen megpróbáltatás érte, nem kapta fel a vizet, csak legyintett, és tette tovább a dolgát.

Most engedelmesen bevette a gyógyszert, amit a kezébe nyomott, azután újra elterült az ágyon.

– Megyek, megnézem, hol van errefelé egy kórház – élénkült fel Brian. – Addig is segíthetek még valamiben? – Felesége csak behunyta a szemét és megrázta a fejét.

A nappaliban Brian felnyitotta a laptopot, hogy megkeresse a legközelebbi kórházat, ahol letesztelhetik Emmát koronavírusra. Mivel a Covid–19 tünetei sokfélék lehettek, nem értette, miért olyan biztos benne a felesége, hogy nem kapta el a vírust. Bárhogy történt is, nemsokára kiderül. Átfutott az agyán, hogy rákeres egy helybéli dokira, de kétellte, hogy többet tudna náluk. Az ESU akadémiáján olyan alapos orvosi képzést kaptak, hogy mindketten elmehettek volna mentősnek. Ha találgatnia kellett volna, szerinte Emma valamilyen ételmérgezést kapott, alighanem a vacsorára evett ráktól, bár furának találta, hogy neki nincs semmilyen tünete. Ezzel együtt remélte, hogy felesége egy nap alatt leküzdi a betegséget – akármi legyen is.

Rövid idő alatt megtudott mindent, amit akart, azután visszatért a hálóba. Felesége még most is behunyt szemmel feküdt a hátán.

– Emma? – suttogta. Ha elaludt, nem akarta felébreszteni.

– Mi van? – kérdezte Emma anélkül, hogy felnyitotta volna a szemét.

– A Cape Cod Kórház van a legközelebb. Hyannisben, innét negyvenöt percnyire. Azt javaslom, menjünk oda, amint készen állsz rá. Minél előbb csináltatjuk meg a tesztet, annál előbb megtudjuk az igazat.

– Nem akarok egy lekotlott falusi rendelőbe menni, hogy elkapjak valamit. – Emma mogyoróbarna szemeiben dühös tűz parázslott.

– Igazságtalan vagy – hányta a szemére Brian. – Abból, amit a neten olvastam, teljesen vállalható kórház. Különben is, nem akarunk mást, csak csináltatni egy koronavírus-tesztet.

– Azt már nem! Vissza akarok menni New Yorkba. Ha már megvizsgálnak, csinálják egy tisztességes kórházban.

– Ezért menjünk haza? – hőkölt hátra Brian. Még mindig maradt négy napjuk a nyaralásból, amit előre kifizettek.

– Most mondom! – csattant fel Emma. – Nem tetszik, ahogy érzem magam, és félek, hogy csak rosszabb lesz. Ez tuti nem valami megfázás.

– Oké, oké – adta meg magát Brian. – Még ma elmegyünk. Összecsomagolok, bepakolom az autót, és felteszem a bringákat meg a kajakot. Te addig próbálj egy kicsit ellazulni, oké?

3. FEJEZET

Augusztus 19.

A holmijuk becsomagolása és az autó megrakodása tovább tartott, mint Brian gondolta, és Juliette csak tetézte a problémát. Emma ingerlékenysége különösen őt kavarta fel – nem értette, hogy az anyja egyszeriben miért nem törődik vele –, ezért Brian az idő nagy részében ő vigasztalta és próbálta lekötni. Ez akkor működött a legjobban, ha őt is bevonta a csomagolásba és pakolásba, így viszont minden sokkal tovább tartott, mint ha egyedül csinálta volna az egészet.

Már tizenegy is elmúlt, mire végül kitolatott a felhajtóról, és megkezdték az ötórás utat a Nagy Alma felé. Juliette gyerekülése a vezetőülés mögé került, így egészen hátra tudta dönteni Emmáét. Készített néhány szendvicset az útra; a hűtőtáskát is megpakolta vízzel és gyümölcslével. Minél hamarabb haza akart jutni Emmával.

Az út nagy részében be kellett érnie a saját társaságával, mivel Juliette mesét nézett, Emma pedig az ablakhoz ékelt párnán aludt. A homlokán csillogó veríték azt jelezte, hogy a láza nem hagyott alább.

A csend és nyugalom esélyt adott neki arra, hogy tovább szorongjon a Személyvédelmi Ügynökség állapota felett. Nem hazudott Emmának – a vakáció és az ismeretlen terep valóban megkönnyítette a számára, hogy kiverje fejéből a munkát –, most azonban, hogy hazafelé tartottak, minden korábbi félelme kezdett újjáéledni. A járvány miatt elenyészően kevés üzletember utazgatott és szorult rá a személyvédelemre, ráadásul nem úgy tűnt, hogy a helyzet nemsokára normalizálódik. Csak abban reménykedhetett, hogy az esküvői megkeresésekből tényleges és fizető megbízatás lesz. Ezért is várta, hogy újra lássa Camilát, hátha történt némi előrelépés ezen a fronton.

Bár a gyér forgalomban nem sok késedelmet szenvedtek, határozottan megkönnyebbült, amikor elérték a Henry Hudson hidat. Ez azt jelentette, hogy nemsokára hazaérnek, végre ágyba dughatja Emmát, és megmérheti a lázát. A veríték egész úton tovább gyöngyözött felesége homlokán, és azt is tudta, hogy az ülésébe beszíjazott Juliette-nek is fogytán a türelme.

Így amikor bekövetkezett a katasztrófa, minden gondolatát az kötötte le, hogyan viszi majd be a házba Emmát és Juliette-et egyszerre. A műszerfal felől érkező ütemes dobolás hívta fel figyelmét a bajra. Pillanatokon belül a mozgás is tudatosult benne, ami egybeesett a zajjal. Amikor tekintete abba az irányba fordult, elszörnyülködve látta, ahogy Emma egész teste ráng a lázgörcstől – lábával hol a műszerfalat, hol a gumiszőnyeget rugdalja; innét eredt az ütemes hang. Mindeközben biztonsági övvel leszíjazott teste ívben hátrafeszült, karjai vadul verdestek, a feje újra és újra az ablaküvegnek csapódott.

Szó szerint elveszítette az uralmat az autó felett, ahogy kitért Emma felé lendülő bal ökle elől. Görcsösen kapaszkodott a volánba, míg a jármű csikorgó gumikkal ide-oda kacsázott. Amint visszanyerte az uralmát, beletaposott a fékbe, és némi nehézség árán sikerült lehúzódnia az út szélére, amit a többi sofőr dühödt kürtöléssel és obszcén mozdulatokkal fogadott. Juliette mostanra teli torokból sikított.

Az egészségügyi technikusi tanfolyamról emlékezett rá, hogy amíg a görcsös rohamok abba nem maradnak, meg kell akadályoznia, hogy Emma kárt tegyen önmagában. Ebben szerencséjére a biztonsági öv is segítette, így leginkább amiatt aggódott, hogy a heves rángások közepette Emma súlyosan beüti a fejét az ajtó acélvázába. Szabad kezével azt is próbálta meggátolni, hogy összeverje a lábait a műszerfalban. Felesége tökéletes fizikai kondíciója nem könnyítette meg a dolgát; latba kellett vetnie minden erejét.

Végtelennek tűnő idő után, de a rángások végül enyhültek, majd teljesen abbamaradtak, így lefektethette Emmát a hátradöntött ülésre, és nekitámaszthatta fejét az ablaküvegnek. Ösztönösen tudta, hogy a roham legfeljebb néhány percig tarthatott. Felesége szájából kevéske vér szivárgott, annak jeleként, hogy elharaphatta a nyelvét, a légzése azonban újra szabályosnak tűnt.

Kiegyenesedett az ülésben, és sietve kikapcsolta az övét. Juliette vigasztalanul zokogott a hátsó ülésen, ezért kiugrott a kocsiból, feltépte az ajtaját, és szorosan magához ölelte. Minden rendben van, hajtogatta újra meg újra, a maminak nincs semmi baja, csak be kell vinniük a kórházba.

– Apunak most muszáj tovább vezetnie, jó, kicsi szívem? – Amint Juliette könnyei kezdtek elapadni, gyengéden lefejtette nyakáról a karjait.

Juliette, ha vonakodva is, de engedte fölegyenesedni. Brian még egyszer megszorongatta a vállát, mielőtt visszaült a helyére és vetett egy pillantást Emmára. Ébren találta, de szemlátomást zavart állapotban. Elmondta neki, hogy már egész közel vannak az otthonukhoz, de akkor is beviszi a kórházba – ugyanarra a helyre, ahol Juliette is született. Azt is tudatta, hogy görcsrohama volt, amire Emma csak bólintott, de nem adott hallható választ.

A Dyckman Street-i lehajtónál elhagyták a Henry Hudson Parkway-t, és már csak néhány tömb választotta el őket a Manhattan Memorial Kórház inwoodi tömbjétől. Mint a legtöbb New York-i negyedben, Inwoodban is több kórház üzemelt. A Murphyk az MMK-t választották, méghozzá Emma javaslatára, akinek gyerekkorában itt vették ki a manduláját. Brian is ismerte a helyet: abban a két évben, amit járőrként New York utcáin töltött, hónapokra a 34. körzetbe osztották be, miután valaki betegszabadságra ment, így sokat időzött a kórházban, különösen hétvégén és a szabadnapjain. Neki jól jött a túlórapénz, a kórháznak az egyenruhás rendőr jelenléte. Elég időt töltött itt, hogy némelyik orvos előre köszönjön neki, és a nővérekkel tegeződésre váltsanak.

– A maminak a kórházban kell maradnia? – kérdezte Juliette, amint Brian befordult a Broadway-ről a kórházi parkolóba.

– Nem hinném – felelte neki –, de várjuk meg, mint mond a doktor bácsi. Biztosak akarunk lenni, hogy nincs semmi baja, igaz?

A sürgősségi bejáratához hajtott, és megállt a mentők között.

– Hogy érzed magad, Emma? – kérdezte. – Be tudsz jönni a kórházba, vagy hozzak egy tolószéket?

– Jól vagyok – válaszolt a felesége monoton hangon. A görcsroham óta most először szólalt meg.

– Biztos? – A tekintete még most is zavartnak tűnt, mint aki nem egészen önmaga. Emma ezúttal nem válaszolt, így kiszállt a kocsiból, kivette Juliette-et, és az utas felőli oldalra került. Amikor kinyitotta az ajtót, Emma nem tett rá kísérletet, hogy kiszálljon, ezért behajolt és kicsatolta az övét. Arról is gondoskodott, hogy mindannyian viseljék a maszkjukat.

– Rendben – bólintott. – Akkor most bemegyünk. – Gyengéden kisegítette feleségét, hogy némiképp bizonytalan lábakon, de az ő támogatásával induljon a sürgősségi osztály bejárata felé.

4. FEJEZET

Augusztus 19.

Fél ötre járt, közeledett a vacsoraidő, így a sürgősségi osztályon sem nyüzsögtek annyian. Rövid ideig sorban kellett állniuk az információs pultnál, de amint Brian elmondta, miért vannak itt, a kellemes modorú triázsnővér azonnal bekísérte őket egy vizsgálóba, és megkérte Emmát, hogy feküdjön le. Miközben ő rákötötte a pácienst a szívmonitorra, és értesült a történtekről, a kíséretükben lévő ügyintéző felvette az adataikat és a betegbiztosítási információkat. Tőle kapták meg az aláírásra váró nyomtatványt is, mellyel felhatalmazást adtak a vizsgálatra. Miután elintézték a papírmunkát, Brian elsietett Juliette-tel, hogy elvigye az útból a kocsit.

Az autóban Juliette újra sírva fakadt, és követelte, hogy a mamájával lehessen. Bár szokványos körülmények közt nagy türelemmel viselte lánya hisztériás rohamait, Brian kezdett kijönni a béketűrésből, így amikor Juliette nem volt hajlandó elfoglalni a gyerekülést, nem győzött uralkodni magán. Ez újfent eszébe juttatta, hogy szüksége lesz valami erősítésre. Az anyjának, Aimée-nek is szólhatott volna, mégis Camilát választotta, aki az elmúlt öt hónapban amúgy is Juliette pótanyukája lett. Várakozásának megfelelően Camila elborzadt, amint értesült a történtekről, és tüstént felajánlotta, hogy gondoskodik Juliette-ről.

– Oké, barackvirág – fordult Brian a kislányához, amint kinyomta a telefont. A tudattól, hogy úton van a segítség, könnyebben uralkodott az érzésein is. – Camila idejön, hogy hazavigyen.

Habár Juliette még hevesebb hisztivel fogadta a bejelentést, apját már nem tudta kizökkenteni nyugalmából – tudta, hogy az ismerős környezettől úgyis megnyugszik. Felkapta Juliette-et, szorosan magához ölelte, s bár ettől kevésbé keservesen sírt, továbbra sem engedte el.

Tíz perc se kellett, hogy Camila megérkezzen. Egy szemvillanással később már ki is nyújtotta karját Juliette után, aki boldogan átvándorolt hozzá.

– Jaj, szegény kicsikém – ölelte meg Camila. Láthatóan buzgott benne az anyai ösztön, Brian pedig nagyra értékelte, hogy ebben a nehéz pillanatban mellette áll.

Camila harminckét éves, első generációs kubai-amerikaiként felhőtlen és önfeledt személyiség volt, mindenkor kapható a mosolyra és nevetésre. Ettől inkább tűnt éretlen kamasznak, mint felnőttnek, főként így, hogy előszeretettel viselt szakadt és koptatott farmert. Középen választotta el hosszú, dús, göndör fekete haját, Brian és Emma azonban még nagyobb irigységgel tekintett olajbarna bőrére, ami talán még sosem látott naptejet. Akárcsak ők, Camila is a manhattani Inwoodban töltötte szinte egész életét, még baráti társaságuk egy részén is osztozott. Talán csak annyiban különböztek, hogy ő a Broadway keleti, főként latinókkal benépesített oldalán nőtt fel, míg Brian és Emma az ír nyugati oldalon.

Akárcsak Brian, Camila is az Adelphi Egyetemre járt, csak épp közgazdaságot és üzletvezetést tanult – ezért is reagált Brian és Emma álláshirdetésére. A két kiugrott rendőr olyasvalakit keresett, aki segíthetett beindítani egy új biztonsági céget. Szerencsére mindkét fél megtalálta a számítását: Camila üzleti ismeretei vetekedtek Brian és Emma bűnüldözésben szerzett tapasztalataival. Amikor márciusban New Yorkban is kitört a járvány, éppoly természetességgel ajánlották fel a szobát munkatársuknak, mint ahogyan Camila kapott a lehetőségen. Otthon súlyos alapbetegséggel küzdő idős nagyszülők is éltek, akiket semmiképp sem akart veszélybe sodorni.

– Amint lehet, én is megyek Emmával – nyugtatta meg Brian, ahogy odaadta Juliette-nek Nyúl úrfit, akit a kislány lelkesen magához ölelt.

– Ne aggódj. Szerzek valami kaját, és lekötöm Juliette-et.

– Nem lehetek elég hálás. Megmented az életem.

Amikor látta elhajtani Camilát és tudta, hogy vigyáz Juliette-re, máris biztatóbbnak látta a helyzetet, amellyel ezek után majd könnyedén elbánik. Először is visszament a betegfelvételre, hogy felesége állapotáról érdeklődjön, de csak annyi információt kapott, hogy az orvos hamarosan válaszol a kérdéseire.

Olyan messzire ült le a többi embertől, amennyire csak lehetett – még ha át is kellett húzódnia a váró túlsó végébe –, a sürgősségi osztályon ugyanis érezhetően felpezsdült az élet. Egyenruhás rendőrként is mindig azt tapasztalta, hogy közvetlenül vacsora előtt és után több páciens érkezett.

Lassan telt az idő. Jobb dolga nem lévén, elővette telefonját, és ha vonakodva is, de felhívta az anyját, Aimée-t. Gyanította, a család nagyasszonyaként aggódni fog és ragaszkodni ahhoz, hogy segítsen – akár mindjárt itt a kórházban, akkor is, ha ezzel többet árt, mint amennyit használ. Mégis kötelességének érezte, hogy tájékoztassa a történtekről. Anyja azzal a dallamos és elbűvölő francia akcentussal szólt bele a telefonba, amelyet sosem sikerült teljesen levetkőznie.

Aimée Franciaország északi részén nőtt fel, egész pontosan Normandiában, és negyvenegy évvel korábban érkezett az Egyesült Államokba, hogy a patinás Barnard College-en tanuljon. Itt ismerkedett meg Brian apjával, aki éppen sportösztöndíjjal tanult a Columbián. Aimée kapta lánykori neveként a Juliette-et, ami még Franciaországban is ritkaságnak számított – Emma és Brian az ő tiszteletére nevezte el a kislányát.

Brian kihagyta az udvariassági köröket, és egyenesen a lényegre tért: a sürgősségi osztályról telefonál, mert Emma aznap reggel influenzaszerű tüneteket mutatott, majd ahogy elérték Manhattant, váratlanul súlyosbodott az állapota, és görcsrohamot kapott.

– Te jó ég, rettenetesen sajnálom. – Aimée hangja megtelt aggodalommal. – Már jobban van?

– Még nem sikerült beszélnem az orvosokkal. Jelenleg is vizsgálják. A saját lábán jött be, de elég zavartnak tűnt.

– Gondolod, hogy koronavírus? – kérdezett rá Aimée.

– Remélem, nem – felelt Brian. – Nem hinném, mert nincsenek meg a jellemző tünetek, mint a köhögés, a légzési nehézségek vagy a szaglás elvesztése, de ki tudja? Az biztos, hogy magas láza van. Meglátjuk.

– Hol van Juliette?

– Camila néhány perce hazavitte. Még csak egy órája lehetünk itt.

– És te? Veled minden rendben?

– Elvagyok, csak nyugtalanít ez az egész. Még sosem láttam Emmát ennyire elesettnek.

– El tudom képzelni, milyen érzés lehet. Szeretnéd, ha odamennék, hogy ne legyél egyedül?

– Nem szükséges – vágta rá Brian. – Most, hogy Juliette-ről már gondoskodnak, nem lesz gond. Járvány idején praktikus okokból a kórház se nagyon örül a hozzátartozóknak. Szólok, amint tudni lehet valamit.

– D’accord. – Aimée máig nem szokott le arról, hogy francia kifejezésekkel fűszerezze beszédét. – Felhívom Emma anyját, és beszélek vele. Biztos be akar majd menni a sürgősségire. Ismered Hannah-t, tudod, milyen akaratos.

– Kérlek, beszéld le valahogy. Esküszöm, szólok, amint megtudok valamit.

Miután értesítette az anyját, felötlött benne, hogy felhívhatná a két bátyját vagy a húgát – azzal is menne az idő. Még akkor is ezen tűnődött, amikor a nevén szólította egy magas, vékony és aránylag fiatal orvos, aki épp akkor lépett ki a váróba. Gyűrött orvosi ruhájában, sapkájában és maszkjában, a zsebébe dugott színes tollakkal és a nyakában lógó sztetoszkóppal éppen úgy festett, mintha a Vészhelyzetből szalajtották volna.

Felpattant, hogy magára vonja az orvos figyelmét.

– Mr. Brian Murphy? – tudakolta a doktor, amint a közelébe ért. Ezután lehalkította a hangját. – Ön Emma Murphy férje? – Jellegzetes akcentusa alapján Brian indiainak vélte.

– Az vagyok – vágta rá feszülten. A doktor hangneméből kiérezte, hogy valami nem stimmel.

– Dr. Darsh Kumar vagyok. Fontos hírt kell közölnöm a felesége állapotával kapcsolatban.

– Oké… – Megacélozta magát arra, amit hallania kell.

– Felvettük a kórházba. Ami azt illeti, egyenesen felszállították az intenzív osztályra.

– Oké… – ismételte meg, miközben kezdett erőt venni rajta a páni rémület, mégis nyugalmat erőszakolt magára. – Az intenzívre? De hát miért?

– Vizsgálat közben újabb rohamot kapott – árulta el dr. Kumar. – Szerencse, hogy már bekötöttük az infúziót, így gyorsan stabilizáltuk. Most már nyugalmi állapotban van, de még mindig zavart. Szigorú megfigyelés alatt kell tartanunk.

Brian bólintott. Gondolatai fénysebességgel cikáztak.

– Zavartabb, mint mikor megérkeztünk?

– Meglehet, bár nem feltétlenül. Biztosan nem tudnám megmondani.

– Van már diagnózis? Lehet koronavírus?

– Elképzelhető, bár ezekkel a szimptómákkal nem valószínű. Abban máris biztosak vagyunk, hogy valamiféle enkefalitisz, vagyis agyvelőgyulladás.

– Tudom, mi az enkefalitisz. Rendőrként orvosi technikusi képzést kaptunk.

– Még nem tudjuk, mitől alakult ki a betegség – folytatta zavartalanul dr. Kumar. – Vírusfertőzésre gyanakszunk. Mintát vettünk a gerincvelő-folyadékból, és elküldtük a laborba, így hamarosan tudni fogjuk, mivel állunk szemben. Ha találgatnom kéne, azt mondanám, nyugat-nílusi vírus, esetleg Lyme-kór. Míg Cape Codon nyaraltak, kapcsolatba kerülhettek szúnyogokkal vagy kullancsokkal?

– Kullancsokkal nem, de négy-öt napja a tengerparton grilleztünk, ahol akadt pár szúnyog.

– Akkor talán vírusfertőzés, de egyelőre felesleges spekulációkba bocsátkozni. A kezelésen nem változtat semmit.

– Milyen kezelést kap?

– Lényegében támogatjuk az életfunkcióit. Elsősorban oxigént kap. Bár gyorsan leküzdöttük a görcsrohamot, a véroxigénszint vészesen leesett.

– Láthatom? – kérdezte Brian kétségbeesetten.

– Egyelőre nem – rázta a fejét dr. Kumar. – Most vitték át MRI-re és CT-re.

– Mindkettőre? Miért?

– Ezt inkább ráhagynám a radiológus kollégákra. Addig is az adminisztráción beszélni kívánnak önnel a felesége kórházi felvételéről. – A terem túlsó vége és a BETEGFELVÉTEL feliratú ajtó felé mutatott, azzal sarkon is fordult.

– Elnézést – kiáltott utána Brian. – Amint lehet, beszélni szeretnék a feleségemmel…

– Majd szólok a nővérnek – szólt vissza az orvos a válla felett, mielőtt eltűnt arra, amerről jött.

Miután vett egy nagy levegőt, hogy összeszedje magát, Brian fogta kevéske holmiját, és átsétált a betegfelvételi irodára. Nem tudta, mit akarhatnak tőle, hiszen már minden szükséges információt megadott a pultnál.

A méretes irodában több széksor állt szemben két íróasztallal. A krémszínű falakon sorakozó bekeretezett fényképekről komoly öltönyös üzletemberek néztek le rá, akik között csak elvétve akadtak nők. Gyaníthatóan a kórház vezetését láthatta. Az egyik íróasztalnál sötét hajú és szemű, középkorú nő várta, aki fehér köpenye alatt tarka virágmintás ruhát viselt.

– Mr. Murphy? – szólította meg, amint belépett. Rajtuk kívül más nem is tartózkodott a helyiségben.

– Igen – felelte –, Brian Murphy vagyok. – Leolvasta a másik névtábláját: Maria Hernandez. Közelebb lépett az íróasztalhoz, mely elé néhány hónapja nagy plexiüveg lapot erősítettek. Mintha csak egy bankfiókban lettek volna: az üveglap alján kis rést hagytak, melyen át ki-be adogathatták az iratokat.

– Brian Murphy – ismételte meg Maria, miközben oldalra billentett fejjel tetőtől talpig végigmérte. – Nem rokona véletlenül Conor Murphy nyomozónak, a 34. körzet parancsnokának?

– Az apám volt. – Brian meglepődött, hogy a nő a maszk ellenére felismeri. Szerencsére ő még azelőtt töltött rövid időt a 34. körzetben, hogy az apját kinevezték parancsnokká.

– Abban a pillanatban láttam, ahogy belépett. – Mariát szemlátomást büszkévé tette a felismerés. – Szakasztott az apja. A férjem, Adolpho, aki közegészségügyi ellenőr Inwoodban, jól ismerte. Ami azt illeti, gyakran eljártak sörözni munka után.

– Ami azt illeti, az apám túlságosan szívesen járt el sörözni munka után. – Brian nem szerette, ha eszébe juttatták, hogy végül apja is áldozatul esett az írek átkának, az alkoholizmusnak. Maria megjegyzése arra is emlékeztette, milyen hátrányai vannak, ha valaki olyan környéken él, ahol mindenki ismeri a másikat. Ahol kibogozhatatlanul egybefonódnak az életek.

– Ezt én is elmondhatnám Adolphóról, ha már itt tartunk – csóválta a fejét Maria. – Maga is rendőr?

– Csak voltam. Decemberben kiléptem, hogy saját vállalkozásba fogjak. Az egyik bátyám még rendőr, ahogy a nagybátyám, a nagyapám és a dédapám is az volt. – Amióta csak az eszét tudta, ő is rendőr akart lenni, végül mégis leszerelt, hogy elkerülje a csapdát, amelybe az apja, a nagyapja és a dédapja is beleesett. A személyvédelmi vállalkozás lehetővé tette számára, hogy új, kreatívabb módon használja fel rendőrségi hátterét és tapasztalatait, mielőtt a rutin és az évek őt is megviselik.

– Ki ez az Emma Murphy? – emelte fel Maria a betegfelvételi lapot.

– A feleségem – felelte Brian. – Emma O’Brien. A szüleit talán ismeri is. Az apja alapította az Inwoodi Víz- és Fűtésszerelő Műhelyt.

– Igen, így már megvan. Sajnálom, hogy hozzánk került, pláne egyből az intenzívre.

– Mit mondjak, én is. Szóval, mit keresek itt?

– Csak alá kell írnia ezeket a felvételi űrlapokat. – Maria egy kötegnyi formanyomtatványt csúsztatott át a plexi résén.

Brian belelapozott, és látta, hogy csak a szokásos apró betűs szöveg, amihez sosincs elég türelme. Leginkább az adóbevallásra emlékeztette.

– Mi ez a sok papír? – kérdezett rá.

– Csak a szokásos. Jobbára arról szólnak, hogy felhatalmazza csodás intézményünket, orvosainkat és nővéreinket a felesége ellátására. Meg persze beleegyezik, hogy fizeti a szükséges szolgáltatásokat.

– Nincsenek meg az egészségügyi biztosításunk adatai? – ráncolta a homlokát Brian.

– Ha megadta őket a betegfelvételnél, benne van minden – vont vállat Maria. – Csúsztassa vissza, mindjárt ránézek.

Brian tette, amit mondott. Maria megnyalta mutatóujját, mielőtt szélsebesen forgatni kezdte a lapokat. Néhány pillanat alatt megtalálta, amit keresett.

– Igen, itt is van. Peerless Egészségbiztosító és a kötvényszám. Minden oké.

– Akkor jó – sóhajtott fel megkönnyebbülten Brian. – Már alá is írom.

Maria visszatolta a papírköteget a plexirésen át.

– Miért a Peerlessnél vannak? – tűnődött el, míg ő az aláírásokkal bíbelődött. – Miért nem tartották meg a régi rendőrségi betegbiztosítást? Mármint, éveken át rendőrtiszt volt, nem? Én se cseréltem le Adolpho biztosítását. Ilyet sehol se talál a piacon.

– Amikor Emmával kiléptünk, hogy saját céget alapítsunk, ez jóval többe került, mint gondoltuk, ezért meg kellett fognunk mindent centet. Nem engedhettük meg magunknak, hogy fenntartsuk a rendőrségi biztosítást és a sok extrát, ezért átmeneti megoldást kerestünk. A Peerlesstől megkaptuk, amit vártunk. Tulajdonképpen csak a lányunk miatt akartuk biztosítani magunkat, aki idő előtt született. – Visszacsúsztatta az iratokat a túloldalra.

– Mostanság elég népszerű ez a társaság – bólintott Maria. – Sokszor találkozom a nevével. Oké, elintéztünk mindent. Remélem, Emma gyorsan felépül.

– Kösz, Maria. Jót beszélgettünk.

Visszatért a váróterembe. Született problémamegoldóként frusztrálónak találta a tehetetlenséget, mégsem mehetett el anélkül, hogy ne kapott volna több információt és megnyugtatást Emma állapotáról. Annak érdekében, hogy biztosan ne feledkezzenek el róla, visszatért az információs pulthoz, és lényegében újra bejelentkezett, majd közölte az ügyintézővel, amit dr. Kumartól hallott – vagyis hogy láthatja a feleségét, amint elvégzik rajta az MRI- és CT-vizsgálatot. Az ügyintéző megerősítette, hogy a nővérek abban a pillanatban értesíteni fogják, amint ez megtörténik. Habár élt benne a gyanú, hogy a nő csak le akarja rázni, Brian újra helyet foglalt egy félreeső sarokban, és rákészült a hosszú várakozásra.

Csigalassan elvánszorgott egy újabb óra. Jobb híján azokat leste, akik végtelen sorban érkeztek a sürgősségire – hol a saját lábukon, hol hordágyon. Sokakat egész kiterjedt családjuk elkísért, akiket a biztonságiak a koronavírus-járvány miatt nem engedhettek be. Kevésbé stresszes körülmények közt talán szórakoztatónak is találta volna az inwoodi közösség e hatásos keresztmetszetét. Még ismerte is némelyik pácienst és kísérőt, de nem állt szóba senkivel, és szívesebben rejtőzött a maszkja mögé, hogy távoli megfigyelő maradjon.

– Mr. Murphy? – szólították meg.

Épp egy újabb érkező mentőautót figyelt, mielőtt felkapta fejét, hogy szemközt találja magát egy maszkot és arcpajzsot is viselő nővérrel, névtáblája szerint Claire Baxterrel.

– Igen, én vagyok Brian Murphy.

– Dr. Kumar szólt, hogy látni szeretné a feleségét, mielőtt felviszik az emeletre. Kérem, jöjjön velem.

Felpattant és követte a nővért a sürgősségi osztály mélyére. Egy nagyobb vizsgálóba kísérték, ahol Emma mélyen aludt a kórházi ágy felhúzott korlátjai mögött. Nagy megkönnyebbülésére teljességgel szokványosnak tűnt, leszámítva az oxigént biztosító orrkanült és a vörös haját fedő kórházi sapkát. Másként porcelánfehér bőre mintha ki is pirult volna, ami még inkább feleslegessé tette az infúziót és a mutatóujjára csatlakoztatott pulzoximétert. Dr. Kumar éppen az MR- eredményeket tanulmányozta egy számítógépes kijelzőn.

Brian közelebb lépett az ágyhoz, és gyengéden Emma karjára fektette kezét, hátha ezzel felébreszti. Felesége meg se moccant.

– Mélyen alszik a nyugtatóktól, amiket a görcsrohamra adtunk – jegyezte meg dr. Kumar, mielőtt sietve az ágy túloldalára került. – Még mindig zavart, de örömmel tudathatom, hogy az oxigénszaturációja normalizálódott. Ez azt jelenti, hogy a tüdőfunkciók tökéletesen működnek, vagyis nagy valószínűséggel nem koronavírussal van dolgunk, és nem lesz szükség lélegeztetőgépre. Mellesleg a SARS-CoV-2 tesztje is negatív lett.

– Ez biztató – bólintott Brian. – Mit mutat az MRI és a CT?

– Mindkettő virális enkefalitiszre utal – felelt dr. Kumar. – Még fontosabb, hogy konzultáltam egy fertőzésekre szakosodott kolléganővel. Szerinte annak figyelembevételével, hogy a feleségével Cape Codon nyaraltak és a tengerparton szúnyogokkal találkoztak, nagyobb valószínűséggel van dolgunk keleti lóenkefalitisszel, mint nyugat-nílusi lázzal, de még folynak a laborvizsgálatok. A kollegina emlékeztetett rá, hogy az elmúlt néhány évben Massachusettsben meredeken megnőtt a KLE-es esetek száma.

– Még sosem hallottam a KLE-ről.

– Nincs vele egyedül – bólintott dr. Kumar –, de higgyen nekem: az éghajlatunkkal együtt ez is változni fog.

– Súlyos betegség? – kérdezett rá vonakodva Brian. Nem tudta biztosan, hogy hallani akarja-e a választ.

– Nos, igen, könnyen az lehet. Különösen, ha neurológiai rendellenességekkel társul.

– Ahogy a feleségemnél.

– Ahogy a feleségénél – erősítette meg dr. Kumar. – Ezért is utaltam be az intenzív osztályra. Azt akarom, hogy állandó megfigyelés alatt tartsák, különös tekintettel a további esetleges rohamokra, az orientációs zavarokra és a véroxigénszintre.

– Ön szerint mennyi ideig tartják bent az intenzíven? – kérdezte Brian. – Amennyire ismerem, attól csak még inkább stresszes lesz…

– Kis szerencsével csak pár napig – felelte dr. Kumar. – Holnap majd felhívja valaki az osztályról, és tájékoztatja az állapotáról.

– Előre is köszönöm. Mondja, ez a KLE ragályos?

– Emberről emberre nem terjed – nyugtatta meg dr. Kumar.

– Hát, ez is valami – sóhajtott fel Brian.

– A betegséget a szúnyogok terjesztik, ami azt jelenti, hogy egyre fontosabbá válik a szúnyogcsípések elkerülése, kivált az olyan esti grillpartikon, amilyet önök is tartottak. Az ázsiai tigrisszúnyogok ilyen körülmények közt érzik magukat igazán elemükben.

Abban a pillanatban két kórházi beteghordó jelent meg. Egyikük szó nélkül Emma ágyának végébe került, és kioldotta a féket, mielőtt társa sietve kimanőverezett a vizsgálóból. Brian még utánuk lépett, és még egyszer megszorította felesége karját, mielőtt a beteghordók kitolták az ágyat. Önkéntelenül arra gondolt, mikor láthatja őt újra – különösen ilyenkor, járvány idején, amikor szigorúan korlátozzák a látogatás rendjét.

– Visszakísérem a váróba – ajánlkozott Baxter nővér.

Brian csak bólintott, és követte ugyanazon az ajtón át, melyen Emmát kitolták, csak ők ellenkező irányban indultak el a folyosón. Azt remélte, erőt merít abból, ha láthatja Emmát, de nem így történt. A nővér is hiába próbálta szóval tartani, mialatt egyre fokozódó haraggal gondolt a sorscsapásokra. Először a koronavírus tett keresztbe gondosan felépített üzleti terveiknek, most pedig egy olyan betegség támadta meg a feleségét, amelyről életében nem hallott. A helyzeten tovább rontott, hogy mindez akkor történt, amikor próbálták a lehető legtöbbet kihozni a nehéz helyzetből, és egy kis családi kiruccanással elfeledtetni az egész járványt.