Arthur Conan Doyle

A berill fejék

Sherlock Holmes-történetek

Szerkesztő:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó: Pályázatfigyelés Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Hajmáskér, 2021

ISBN: 978-615-81929-0-3

Greenlight Könyvek

www.greenlightpalyazatok.hu

A tarka pöttyös szalag

Ha az utolsó nyolc év alatt naplómban feljegyzett hetven esetre gondolok, amelyek egytől egyig érdekesnél érdekesebb tanúságot tesznek az én különc barátom, Sherlock Holmes zseniális módszeréről; igen sokat találok közöttük, amelyek nagyon szomorúan, nem egyet, amely komikusan; de egyet sem, amely mindennapi módon végződött volna; mert ő nem pénzért, hanem szenvedélyes érdeklődésből adta magát a magándetektív szolgálatára, s minden olyan esetet, amely nem volt rendkívüli, sőt fantasztikus, egyenesen visszautasított. De ezek között a különleges esetek közt sincs egy sem, amely a Roylott-család történetével összehasonlítható lenne. Ez az eset még abból az időből való, mikor Sherlock Holmesszal együtt laktam a Baker Streeten. Ha nem lettem volna titoktartásra kőtelezve - ami alól csak az illető úrnő váratlanul bekövetkezett halála mentett fel -, már régebben közrebocsájtottam volna; így azonban nem tehettem. Különben is sokkal jobb, ha a tényekről most rántják le a leplet, mikor Roylott doktor halálára vonatkozólag még a valódinál is rettenetesebb kommentárok jöttek forgalomba.

1883 április első napjaiban történt, hogy amikor kora reggel felébredtem, Holmes barátomat ágyam lábánál láttam, mégpedig teljesen felöltözve, ami annál is inkább meglepett, mert bizony őkelme későn szokott kelni, s az óra még csak hetet mutatott. Midőn alig titkolható kellemetlen meglepetésemet - mivel szokásaimban én is nagyon pontos voltam -, észrevette, így szólt:

- Nagyon sajnálom, hogy felkeltettem, kedves Watson. De ez már közös sorsunk. A gazdasszonyt felzavarta egy idegen; ő engem, én pedig önt.

- Talán bizony tűz van? - kérdeztem bosszúsan.

- Nem, hanem egy kliens. Egy fiatal hölgy, aki szörnyen izgatott. Az ebédlőben vár rám. Bizonyára nem mindennapi ügy miatt jött ide, mert fiatal nők ebben az időben szívesebben alszanak, semmint egyedül futkossanak az alvó metropolis elhagyott utcáin. S ha - amint hiszem -, az eset megérdemli az érdeklődést, azt gondoltam, jó lenne, ha ön is jelen lenne, mindjárt a kezdet kezdetén.

- Ez már beszéd - feleltem, s magamra rántva öltönyömet, siettem, hogy Holmesszal egyszerre lépjek a nappaliba, ahol az ablakfülkébe vonultan egy mély gyászba öltözött és sűrűn lefátyolozott nő ült, aki beléptünkkor felállt.

- Jó reggelt, nagyságos asszonyom - mondta barátom szívélyesen. - Nevem Sherlock Holmes. Ez pedig itt a barátom, dr. Watson, aki előtt egészen nyíltan beszélhet. Milyen jó, hogy befűtöttek. Kérem, tessék a tűz mellé telepedni, mert látom, hogy fázik. Mindjárt rendelek egy kis meleg kávét is.

- Köszönöm - válaszolt a nő, helyet változtatva - de nem a hidegtől reszketek.

- Hát mitől?

- A félelemtől, Holmes úr. A borzadálytól.

S mikor fátylát felemelte, arcáról tényleg olyan ijedtség tükröződött, mint mikor valakit üldöznek. Vonásai ernyedtek voltak, szeme beesett, s a haja - noha nem látszott többnek harminc évesnél - egészen szürke. Sherlock Holmes rávetette átható tekintetét.

- Semmitől se féljen - mondta gyöngéden, kezét vállára téve. - Mindent rendbe hozunk hamarosan. Amint látom, vonattal jött ide ma reggel...

- Hogyan, ön tudja, ki vagyok?

- Nem. De hiszen ott a retúrjegy egyik fele a bal kesztyűjében. Ugyancsak korán kellett felkelnie, mert meglehetős hosszú és rossz utat kellett megtennie az állomásig, mégpedig lovasszekéren.

A hölgy összerezzent, s rémülten tekintett barátomra.

- Nincs abban semmi boszorkányság - mondta Holmes mosolyogva. - Kabátkájának bal ujja egészen össze van fröccsentve sárral. Márpedig ebből tisztán látom, hogy szekéren tette meg az utat, mert csak az fröccsenti a sarat így, ha az ember a kocsis bal oldalán ül.

- Már hiszen, akár honnan látja - bólintott a nő - de tisztán lát. Mert tényleg hat előtt indultam hazulról, hat óra húsz perckor az állomáson voltam, s az első vonattal érkeztem a waterloo-i pályaudvarra... Uram! Én nem bírom tovább ezt az izgalmat! Ha még tovább tart, megőrülök. Senkim sincs, egyvalakit kivéve, de ő nem tehet semmit. Farintoshnétől hallottam ön felől, akit ön nehéz óráiban támogatott; ő tőle tudtam meg lakcímét is, így jöttem ide. Ha sehol, de itt talán találok egy kis megnyugvást, gondoltam; ön az egyedüli ember, aki egy kis világosságot deríthet abba a rettenetes éjszakába, amely engemet körülvesz... Ez idő szerint nincs módomban önt érdeme szerint megjutalmazni; de egy-két hónap múlva férjhez megyek, s akkor lesz annyim, hogy a szívességét meghálálhatom.

Holmes íróasztalához ment, s kinyitva egyik fiókját, kivette jegyzetfüzetét.

- Farintosh... emlékszem már. Egy opál ékszerrel volt összefüggésben. Még abban az időben történt, mikor önt nem ismertem, Watson. Asszonyom, legyen nyugodt; épp olyan odaadással fogok ügyében eljárni, mint a barátnőjéében... Ami a honoráriumot illeti, az én foglalkozásom magában hordja jutalmát. Költségeimet megtérítheti, amikor önnek tetszik. És most halljunk mindent, hogy véleményt alkothassunk, mit tehetek önért.

- Isten nevében tehát! - fogott hozzá látogatónk. - De a dolog szörnyűsége éppen abban rejlik, hogy az én félelmeimnek nincs semmi megfogható alapjuk, s még az is, akitől egyedül várhatnék tanácsot és segítséget, nem tekinti azokat egyébnek, mint egy ideges nő agyrémeinek. Szóval ugyan nem mondja, de látom a magatartásából. Ön azonban, Holmes úr, azt hallom, ismeri az emberi szív legrejtettebb gonoszságait is; ön tehát tanácsot adhat nekem, mit tegyek az engemet fenyegető veszélyekkel szemben?

- Ismétlem, legyen nyugodt - mondta Holmes -, s kérem, folytassa.

- Nevem Helen Stoner. Egyedül lakom mostohaatyámmal, aki utolsó élő ivadéka a híres Stoke Mozani Roylott nemzetségnek Jurrey-ben.

Holmes igenlőleg bólintott.

- A név ismerős nekem.

- A család egykor Anglia leggazdagabb főuraihoz tartozott. Birtokuk észak felé Berkshire-ig, nyugat felé Kamphshire-ig terjedt; a múlt században azonban egymás után olyan pazarló és tékozló tagjai lettek a családnak, hogy csaknem mindennek a nyakára hágtak. Az egész dicsőségből nem maradt egyéb, mint pár száz hold föld s egy kétszáz éves ódon ház, az is adóssággal terhelt. Ebben éldegélte le mostohaatyám apja, a tönkrement nagyúr, senkitől sem irigyelt életét; mígnem fia, későbbi mostohaapám egy távoli rokona rábeszélésére, belátva, hogy a boldoguláshoz az egyetlen mód végleg szakítani az ósdi előítélettel s henye életmóddal; az orvosi pályára lépett, kiment Calcuttába, s ott ügyessége s jelleme révén igen szép praxisra tett szert. De ez sem tartott soká. Mert egy ízben feldühödve pincemestere arcátlan fosztogatásain, agyonütötte őt, ami miatt hosszú börtönbüntetést szenvedett, és mint magába zárkózott s a világgal meghasonlott ember tért vissza hazájába.

Anyámmal, Stoner vezérőrnagy özvegyével Indiában ismerkedett meg, s ott is vette el. Julia nevű ikertestvéremmel két éve már távol voltunk a szülői háztól, mikor ez történt.

Anyánk szép vagyonnal rendelkezett, aminek évi jövedelme tizenkétezer forinttal felért, s aminek kezelését teljesen mostohaapánkra bízta, csupán azt kötve ki, hogy egy bizonyos összeg részünkre, ha férjhez megyünk, megtakaríttassék. Alighogy Angliába visszatértünk, anyánk egy vasúti szerencsétlenség következtében - most nyolc éve - meghalt. Mostohaapánk ekkor elhatározta, hogy Londonban orvosi praktizálásba kezd, s velünk együtt bevonult az ősi kúriába. Az anyánk után hátramaradt jövedelem elég kényelmes életmódot biztosított nekünk, s úgy látszott, semmi sem áll boldogságunk útjába. De mostohaapánkon ez idő tájt olyan változást vettünk észre, amely megrémített. Ahelyett, hogy a szomszédokkal barátkozott volna, kerülte őket, bezárkózott szobájába, s ha kiment, mindenkibe belekötött, akit a véletlen útjába vetett. Öröklött tulajdonság volt a család férfi tagjainál az erőszakosság; de mostohaapánknál már az őrültséggel volt határos, amit én annak tulajdonítok, hogy ez a hajlam a trópusi éghajlat alatti tartózkodása közben fejlődött ki. Többrendbeli, felette kellemetlen összezördülés után, melyből kettő a rendőrség előtt fejeződött be, az egész környék rettegett figurája lett, akit már messziről elkerültek az emberek, mert meg kell jegyeznem, hogy mostohaapám óriási erejű ember, s ha haragszik, nem tud uralkodni magán.

Múlt héten a helység kovácsát beledobta a folyóba, s a nyilvános feltűnést csak úgy kerülhettük el, hogy az összes pénzt, amit összekapartam, odaadtam kárpótlásul. Barátja ilyen körülmények közt, természetesen nincs, kivéve a vándor cigányokat, akiknek azért a nem mindennapi szerencséért, hogy hetekig társaságukban bolyonghat, megengedi, hogy ami még az ősi birtok parlagon levő földjein terem, elhordhatják. A cigányokon kívül különös előszeretettel viseltetik indiai állatok iránt. Egy odavaló barátja nemrég két páviánt küldött neki, amelyet a környék lakossága éppúgy tisztel, mint őt.

Mindebből látható, hogy sem nekem, sem szegény nővéremnek nincs valami irigylésre méltó helyzetünk. Cseléd jó ideig egyáltalán nem akadt, s a legdurvább házi munkát is magunknak kellett végezni. Nővérem alig volt harmincéves, mikor meghalt, s a haja éppoly fehér volt, mint az enyém most.

- Nővére eszerint meghalt?

- Éppen most két éve. Majd rátérek annak leírására is. De már az elmondottakból is elgondolhatja, hogy hozzánk hasonlóan kellemetlen helyzetben, korunkbeli nő nemigen volt. Senkink se volt kerek e világon, egy nagynéninket, anyánk hajadon nővérét Honoria Westphailt kivéve, akit néhanapján, rövid időre meglátogathattunk. Nővérem két évvel ezelőtt odament a karácsonyi ünnepekre. Megismerkedett egy őrnaggyal a haditengerészettől, s jegyese lett. Erről mostohaapám csak akkor értesült, mikor nővérem visszatért, s nem tett semmi kifogást a házasság ellen, csakhogy két héttel az esküvő előtt olyasvalami történt, amely megfosztott egyetlen társamtól.

Sherlock Holmes az egész elbeszélés alatt becsukott szemmel ült karszékében, mintha aludna, de mikor az elbeszélő idáig ért, félig kinyitotta a szemét, és így szólt:

- Nagyon kérem, hogy a részletekből semmit se hallgasson el, mert minden fontos lehet.

- Annak az iszonyatos időszaknak minden apró részlete annyira bevésődött emlékembe, hogy akarva sem tudnám elhallgatni. Az ősi kúria, mint már említettem, nagyon régi és nagyon tágas, úgyhogy mi csak az egyik szárnyát laktuk. Itt a hálószobák a földszinten vannak, a fogadótermek azonban az emeleten. A hálószobák közül az elsőt mostohaapám lakja, a középső a nővéremé volt, az utolsó az enyém. Ezekből a szobákból nem lehet egymásba átjárni, de mind a három ugyanarra a folyosóra nyílik. - Érthetően adom elő a dolgot?

- Tökéletesen érthetően.

- Az ablakok a mezőre nyílnak. Azon a bizonyos végzetes napon, mostohaapám a rendesnél korábban ment szobájába, de nem feküdt mindjárt le, mert a nővérem még jó ideig érezte az erős indiai szivar füstjének a szagát, amit rendszerint szívni szokott. Miután nem szerette ezt a illatot, bejött hozzám, s közelgő esküvőjéről csevegett. Tizenegy óra lehetett, amikor aludni ment, de a küszöbön megállt, s visszanézett.

- Mondd csak, Helen - így szólt -, te sohase hallasz éjjelente sziszegést?

- Soha - feleltem.

- Hát te nem szoktál álmodban sziszegni?

- Úgy tudom, nem. De miért kérded?

- Mert az utóbbi napokban úgy hajnali három óra tájban tisztán hallottam valami sziszegést. Halk sziszegés volt, de mivel nagyon könnyű álmú vagyok, felébredtem rá. Azt sem tudtam kivenni, honnan jött: a mellettem levő szobából-e, vagy pedig a mezőről, s azért elhatároztam, hogy megkérdezlek téged.

- Én nem hallottam. De bizonyára azoktól a kóbor cigányoktól ered.

- Lehetséges. De ha a mezőről jönne, neked is hallani kellene.

- Csakhogy én sokkal mélyebben alszom, mint te.

- Különben egyáltalán nem jelent semmit - mondta mosolyogva, majd becsukta az ajtót, s pár perc múlva hallottam, amint a kulcsot megfordította a zárban.

- Úgy? - kérdezte Holmes. - Általában maguk szokták az ajtókat bezárni?

- Igen.

- És miért?

- Említettem már, hogy a doktornak van egy páviánja és egy vadmacskája. Ha az ajtókat nem zártuk be, sose lettünk volna tőlük biztonságban.

- Azt elhiszem. Kérem, folytassa.

- Akkor éjjel a szememet se tudtam lehunyni. Valami megmagyarázhatatlan félelem lopódzott a szívembe. Úgy éreztem, hogy valami nagy szerencsétlenség van készülőben... Mert ne tessék elfelejteni, hogy én és nővérem ikrek voltunk, s mint ilyenek a rendes testvéri szeretet kötelékeinél sokkal gyöngédebb érzelmi láncokkal voltunk egymáshoz fűzve. Viharos éj volt, amiről beszélek. A szél csak úgy süvített, s az eső csapkodta az ablakokat. De a vihar tombolása közepette is kivehettem egy halálra rémült nő jajkiáltását. A nővérem hangja volt. Felugrottam tehát, vállamra rántottam egy kendőt, s ki a folyosóra. Amint a küszöböt átléptem, tisztán hallottam a nővérem említette halk suttogást, s mindjárt utána valami zuhanást, mint amikor nehéz fémtárgyat ejtenek le. Nővérem ajtajához érve, látom, ahelyett, hogy kulccsal lenne bezárva, félig nyitva van. Időm sincs, hogy az iszonyattól felkiáltsak, mikor a folyosólámpa fényében egyszerre csak előtűnik nővérem ingadozó alakja, halálra vált arccal, kezét az égre emelve segítségért kiált. Én hozzá rohanok, át akarom ölelni, de térdei összecsuklanak, s elesik. Látszott, hogy iszonyatosan szenved, mert minden tagja remegett és rángatódzott. Eleinte azt hittem, nem ismer meg; de amint fölé hajoltam, olyan hangon, amit soha se fogok elfeledni, így kiáltott: “Nagy ég, Helen! A tarka pöttyös szalag!...” Még akart valamit mondani, s a doktor szobája felé mutatott, de egy újabb roham megfosztotta hangjától. A folyosóra rohantam, hogy mostohaapámat hívjam; de ő már éjjeli köntösében éppen felém sietett. Mikor nővéremhez ért, az már elvesztette eszméletét, s minden élesztgetési kísérlet hiábavaló volt: meghalt anélkül, hogy magához tért volna...

- Egy pillanatra kérem - szakította félbe Holmes. - Egészen biztos abban, hogy suttogást hallott s valami fémtárgynak a hangját, mikor éppen lezuhan? Meg merne rá esküdni?

- Ugyanezt kérdezte az ügyész is a kihallgatásnál... Én szentül meg vagyok győződve róla, hogy hallottam; de lehet, hogy az ódon kastély recsegése, ropogása közben tévedtem.

- Fel volt öltözve a nővére?

- Nem, pongyola volt rajta. Jobb kezében egy elhasznált gyufaszálat, baljában pedig egy gyufaskatulyát szorongatott.

- Ami azt jelenti, hogy világosságot akart, hogy lássa mi történik. Ez fontos. És mindebből mire következtetett az ügyész?

- Nagy buzgalommal látott a dologhoz, de annak ellenére, hogy a doktor viselkedése már régóta gyanús a környéken, nem talált semmi kézzelfoghatót. Én meggyőződtem róla, hogy az ajtó belülről be volt zárva, s az ablaktáblák is erősen el voltak reteszelve. Megvizsgáltuk a falakat is, a padlót is, de szintén minden eredmény nélkül. A kályha nyílása sokkal kisebb, semhogy azon egy ember átférjen; nővérem tehát minden kétséget kizáróan egyedül volt a szobában, mikor a katasztrófa történt. Erőszaknak se látszott semmi nyoma.

- És méreg nem lehetett?

- Az orvosok ezt is megvizsgálták, de szintén eredmény nélkül.

- Mit gondol tehát, mi lehetett halálának az oka?

- Szerintem pusztán az ijedelem okozta a halálát. De azt, hogy mitől ijedhetett annyira meg, elgondolni se tudom.

- Cigányok voltak abban az időben a birtokon?

- Igen. Egynéhány csaknem mindig van.

- És mi a véleménye arról a célzásról, amit a pöttyös szalagra tett?

- Néha azt hiszem, nem volt egyéb, mint delírium; máskor azt gondolom, hogy a cigányokra gondolt, aminek van is némi alapja, mert, amint tudjuk, sokan hordanak fejükön babos kendőt.

Holmes úgy vonogatta a vállát, mint aki egyáltalán nincs megelégedve.

- Még mindig nagyon zavarosban halászunk. Kérem, menjünk tovább.

- Két év telt el azóta, s életem magányosabb lett, mint valaha volt. Most azonban egy hónap óta sorsomban változás áll be, mert egy régi barátom, akit több éve ismerek, megkérte a kezemet. Neve Armitage - Percy Armitage - Mr. Armitage-nek Crane Waterban Reading mellett a második fia. Mostohaapám semmi akadályt nem gördített frigyünk elé; így hát tavasszal egybekelhetünk. Két nappal ezelőtt azonban az épület jobb szárnya inogni kezdett, hálószobám fala bedőlt, s kénytelen voltam nővérem szobájába átköltözni, s az ő ágyában aludni. Elgondolhatja rémületemet, mikor tegnap éjjel, amint éppen szegény nővérem tragikus vége felett gondolkoztam, egyszerre csak ugyanaz a halk sziszegés üti meg a fülemet, ami az ő halálának is előhírnöke volt. Felugrottam, lámpát gyújtottam, de a szobában nem volt semmi különös látnivaló. Mivel azonban annyira izgatott voltam, hogy elaludni úgyse bírtam volna, kora hajnalban kocsit béreltem, hogy egyenesen önhöz jöjjek tanácsot kérni.

- Azt bölcsen cselekedte. De mondja csak, nem hallgatott el semmit?

- Mindent elmondtam.

- Kérem. Ön, úgy látszik, mentegetni igyekszik mostohaapját.

- Hogy érti ezt?

Holmes válasz helyett felemelte látogatónknak térdére fektetett kezéről a gyászfátyolt, s az öt fekete pontra - egy erős kéz fogásának nyomára mutatva így szólt:

- Önnel kegyetlenül bántak.

A hölgy elvörösödött, s elrejtve kezét, mentegetőzve mondta:

- Hirtelen haragú ember, s talán maga se ismeri rettentő erejét.

Hosszabb szünet követte a hölgy válaszát, mialatt Holmes állát kezére fektetve némán bámult a kandalló tűzébe.

- Mondhatom, hogy szörnyű bonyolult eset. Még száz meg száz részletet kell megismernem, mielőtt magamat valamire elhatározhatom. Pedig egy pillanat elvesztegetni való időnk sincs. Teszem azt, ha ma kimennénk Stoke Moranba, megnézhetnénk a szobákat úgy, hogy mostohaapja ne tudjon róla?

- Azt mondta, hogy felette fontos ügy miatt be kell jönnie a városba, s valószínű, hogy egész nap el lesz foglalva. Ebben az esetben semmi sem zavarná önt. Van ugyan egy vén, bolond gazdasszonyunk, de őt könnyen eltávolíthatom.

- Pompás. És mit szól hozzá ön, Watson, nem volna a kirándulás ellenére?

- Semmi esetre sem.

- Akkor mindketten megyünk. És mit fog kegyed tenni?

- Elintézem egy-két dolgomat a városban, ha már itt vagyok - de a tizenkét órás vonattal feltétlenül kimegyek, hogy az urakat már várhassam, ha jönnek.

- Nekem is van még néhány teendőm, de azért a legelső délutáni vonattal jövünk. Nem kíván velünk reggelizni?

- Köszönöm, de sietek. Egészen megkönnyebbültem, mióta aggodalmaimat önnel közöltem. A viszontlátásra, tehát a legelső délutáni vonatnál.

Sűrű gyászfátyolát arcára húzva, kisietett a szobából.

- És mit gondol ön az egészről, kedves Watson? - kérdezte Sherlock Holmes, székében hátradőlve.

- Nekem úgy tűnik, hogy szörnyen bonyolult és szörnyen gyászos ügyről van szó.

- Bonyolult és gyászos - ismételte Holmes, mintegy magához beszélve.

- És mégis, ha igaz, amit ez a hölgy mondott, hogy a szoba fala áthatolhatatlan: ajtón, ablakon, kályhalyukon pedig ember be nem mehet - kétségtelen, hogy a nővére egyedül volt, mikor a halál meglepte.

- Hát mit jelentenek akkor azok az éjjeli sziszegések és a haldokló végső, nagyon is különös szavai?

- Az már előttem is talány.

- Igen, de ha ezeket az éjjeli sziszegéseket is a doktornak a kóbor cigányokkal való összeköttetésével hozzuk kapcsolatba, a rejtély már sokkal kevésbé tűnik megoldhatatlannak; hát még ha ehhez hozzávesszük a haldokló célzását egy bizonyos szalagra, s végül, hogy Helen Stoner valami fémes hangot hallott, amit minden valószínűség szerint a vas ablaktábla becsapódása idézett elő, alapos okunk lehet hinni, hogy ez a vén doktor minden áron meg akarja akadályozni mostohaleánya férjhezmenetelét.

- De hogyan csinálták a dolgot a cigányok?

- Azt már magam sem tudom.

- Éppen azért még igen sok ellenvetést lehetne az ön elmélete ellen felhozni.

- Kétségkívül. Magam is tudnék nem egyet. De azért megyünk Stoke Moranba, hogy a homályt eloszlassuk. Meg akarok győződni róla, hogy a végzettel állunk-e szemben, vagy pedig emberi gazsággal. - De mi az ördög...

Ez a felkiáltás barátomból akkor tört ki, amikor az ajtó hirtelen feltárult, s a küszöbön egy borzasztó alak jelent meg. Öltözete keveréke volt a gazdasági intéző és egy hivatalnok ruházkodásának. Fekete kalapot és ugyanolyan színű kabátot, hosszú, térden felül érő csizmát viselt, s kezében lovaglóostort tartott. Olyan magas volt, hogy fejét le kellett hajtania, amikor az ajtón belépett. Széles, naptól cserzett arcát ezernyi ránc fedte. Szeme mélyen fekvő hiúzszem, orra kampós és vékony, mint a ragadozó madáré. Egész arckifejezése arról tett tanúságot, hogy ez az ember minden rosszra képes.

- Melyik önök közül Holmes? - kérdezte a kellemes látogató.

- Én vagyok - mondta barátom nyugodtan. - De mindenekelőtt azt szeretném tudni, ön kicsoda?

- Én doktor Grimesby Roylott vagyok, Stoke Moranból.

- Örvendek - felelte Holmes, gúnyosan - tessék helyet foglalni.

- Azt már nem teszem. De nyomára bukkantam, hogy mostohalányom itt volt. Mit mondott önnek?

- Hogy aránylag egy kissé hűvös az idő - így Holmes.

- Mit mondott? - ordította a vén ember dühösen.

- Pedig én azt hallottam, hogy a sáfrán szépen áll - folytatta Holmes hidegvérrel.

- Ön gúnyolódik - látogatónk magán kívül, egy lépést tett előre, s vadászostorát suhogtatta. - De én ismerem önt, tudom, milyen gazember. Beleártja magát mindenbe hívatlanul.

Barátom mosolygott.

- Holmes, a senkiházi.

Barátom már kacagott.

- Holmes, a híres Köblam-yardi detektív.

Barátom már a hasát fogta.

- Társalgása igazán mulattat, de azért kérnem kell, hogy tegye be kívülről az ajtót, így erős a légjárás.

- Ön nekem nem parancsol, majd elmegyek, ha nekem tetszik... Tudom, hogy Stoner kisasszony itt volt. Minden lépését követtem. De jegyezze meg, hogy én veszedelmes ember vagyok, ha dühbe hoznak. Ide nézzen!

S felkapván a tűzkaparó lapátot, rettenetes erejű kezével meghajlította.

- Vigyázzon, hogy ne kerüljön kezem közé, mert ön is így jár - mondta az őrült, kirohanva a szobából.

- Igazán szeretetreméltó fickó - nevetett Holmes. - Én ugyan nem vagyok olyan víziló, mint ő, de ha még tovább itt marad, megmutattam volna neki, hogy az én fogásom se gyengébb. - Mire felvette a meghajlított vaslapátot, és alig észrevehető erőfeszítéssel egyenesre hajlította.

- Mit szól ahhoz a hallatlan szemtelenséghez, hogy engem is hivatalos rendőrkémnek néz?... Ez az incidens kissé megzavarja eljárásunkat; de a mi kis kliensünk csak nem lesz olyan ügyetlen, hogy ez előtt a vadállat előtt elárulja magát... És most, Watson, reggelizünk. Azután pedig én elszaladok doktor Commonshoz, akitől remélem, adatokat kapok erről a szörnyetegről.

Közel egy óra volt, mikor Holmes kirándulásáról visszatért. Kezében egy egész csomó kék papirost tartott, mely tele volt írva és rajzolva.

- Láttam a halott nő végrendeletét. Hogy megtudjam, mit ér a hátrahagyott birtok, meg kellett előbb állapítanom a befektetések értékét. A nő halála idejében közel 1100 frankot jövedelmezett, ma, a gabonaárak csökkenése miatt 750-et. Mindegyik lányra 250 font jut, ha férjhez mennek. Ha mind a kettő férjhez megy, alig marad az öregnek valami. Természetes tehát, hogy útját akarta állni a férjhezmenetelüknek. Mivel pedig tudja, hogy mi is bele akarunk szólni az ügyeibe, sietnünk kell. Kocsit kell tehát bérelnünk, hogy a Waterloohoz hajtson. Nagyon jó lenne, ha revolverét zsebre tenné. Biztonságot ad, olyan emberekkel szemben, akik a vasat is meghajlítják. Ez és egy fogkefe minden amit magunkkal viszünk.

Olyan szerencsések voltunk, hogy Waterloonál éppen elcsíptünk egy vonatot, amely Letherhead felé indult, ahol az állomáson kocsit fogadva, három-négy mérföldet kellett még célpontunkig megtenni, de amit egy cseppet sem bántunk meg, mert a törődésért bőven kárpótolt a remek surrey-i rózsa s az azúrkék ég, amelyen egyetlen bárányfelhőcske sem úszott. A fák éppen rügyeztek, s a fakadó füvek édes illattal töltötték meg a levegőt. Szörnyű ellentétet jelentett a nyíló tavasznak ez a bájos igézete s a borzasztó titok, amelynek megfejtésére jöttünk. Barátom összefont karokkal gubbasztott, szemére húzott kalappal, mellére ejtett állal, legmélyebb gondolatokba temetkezve. Egyszerre azonban feltekintett, vállamra ütött, s a rét felé mutatva, így szólt:

- Nézzen oda!

Sűrű fák árnyékából a rét legmagasabb pontján egy épület fehérlett elő, amely első pillanatra is elárulta, hogy századokat látott.

- Ez Stoke Moran? - kérdezte barátom.

- Igen, uram - mondta a kocsis - Roylott orvos háza.

- Ez az út odavisz?

- Nem, ez a faluba visz, de ha az urak odatartanak, legjobb lesz, ha leszállnak, s gyalog folytatják útjukat azon a csapáson ott, amelyiken az a nő megy.

- Annál is inkább - helyeselt Holmes, szemöldökét ráncolva -, mert, ha jól látom, az a hölgy nem más, mint Stoner kisasszony.

Leszálltunk tehát, kifizettük a kocsist, aki rögtön visszafordult, és sietve ügetett vissza Letherhead felé.

- Azt hiszem - mondta Holmes -, jobban tettük, hogy leszálltunk. Hadd gondolja a kocsis, hogy mérnökök vagyunk, mert nem szeretnék feltűnést kelteni... Jó napot Miss Stoner - szólította meg az előttünk haladó hölgyet. - Ön éppen olyan pontos volt, és megtartotta a szavát, mint mi.

Leírhatatlan volt a hölgy öröme, mikor minket meglátott.

- Kimondhatatlanul örülök - mosolygott melegen kezet szorítva velünk -, hogy találkozunk. Minden a legjobban összevág. Roylott bement a városba, s nem valószínű, hogy este előtt hazaérjen.

- Volt szerencsénk hozzá - mondta Holmes, röviden elbeszélve a reggeli jelenetet.

Stoner kisasszony elsápadt, mikor ezt hallotta.

- Nagy ég! - kiáltotta rémülten -, hiszen akkor követett.

- Valószínűleg.

- Olyan körmönfont, hogy sohase vagyok biztonságban tőle. De mit fog mondani, ha visszatér, s az urakat itt találja.

- Őrizkedni fog attól, hogy szamárságot kövessen el, mert különben megtanítjuk, hogy mi még körmönfontabbak vagyunk, mint ő. Ön el fog zárkózni előle ma éjjelre. Ha erőszakoskodik, magunkkal visszük nagynénjéhez Starrow-ba... Most pedig fel kell használni az időt. Kérem tehát, mutassa meg nekem otthon azokat a bizonyos szobákat.

Az épület hamvasszürke kőből épült. Homlokzata középen kiemelkedett, jobb- és balszárnya előremeredt, mint a rák ollója. Az egyik épületszárny ablakai be voltak törve, vad szederinda futott fel rajtuk: egy valóságos rom. A homlokrész egy kissé jobb állapotban volt; a jobbszárnyban füstölgő kémények azt jelezték, hogy ez a család lakosztálya. Úgy tűnt, hogy itt valami kerti falat szándékoztak emelni, de munkás nem volt látható. Holmes a tőle megszokott buzgósággal vizsgálta az ablakokat kívülről.