Melinda Metz

EGY MACSKA TITKOS ÉLETE

A mű eredeti címe

The Secret Life of Mac

Copyright © 2019 by Melinda Metz

Published by arrangement with KENSINGTON PUBLISHING CORP.,

NEW YORK, USA and ANDREW NURNBERG LTD–BUDAPEST.

All rights reserved.

Hungarian translation @ Gieler Gyöngyi

Hungarian translation of the limericks © Szabó T. Anna

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

A limerickeket

SZABÓ T. ANNA

fordította

ISBN 978 963 452 578 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése P’ART 94 Bt.

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Sok köszönettel Robin Rue-nak – aki olyan okos, olyan kedves és annyira vicces! Ajánlom továbbá apukám emlékének, aki a legkiválóbb limerickköltő volt.

1. fejezet

MacGyver a fogai közé fogta a kis ezüstszínű fémfülecskét, és ügyesen elhúzta a cipzárat. Egyet-kettőt pofozgatott a mancsával, és már fel is nyitotta a bőrönd tetejét, aztán beleugrott, majd kényelmesen elnyújtózott a szépen összehajtogatott ruhák tetején. Roppant kellemes szundikálóhely, de azért még lehetne javítani rajta. Soha nem tudta megérteni, hogy az emberek miért szeretik úgy kisimítgatni a dolgokat. Mac bosszús kis szusszanással feltápászkodott, alaposan megdögönyözte a ruhákat, aztán megint elnyúlt rajtuk. A karmait belemélyesztette egy selymesen puha kardigánba. Szentséges szardínia, milyen csodás érzés!

– Mac! Nem! – kiáltott rá a gazdája, Jamie. Lelökdöste a kényelmes pihenőhelyéről, amit olyan gondosan kialakított magának, aztán lecsapta a bőrönd tetejét, és surrogva behúzta a cipzárat. Mintha Mac nem tudná ugyanolyan könnyen újból kinyitni. – Most nászútra megyek. Nász-út-ra! Romantikus külsőt szeretnék, nem a „macskaszőrrel borított őrült macskás nő” figuráját akarom hozni.

Mac nem vett tudomást a hablatyolásáról. Annyit értett, hogy az emberek ezt a blablát kommunikáció céljából használják, de csak azért, mert az orruk hasznavehetetlen, gyakorlatilag csak egy felesleges dudor az arcuk közepén. Az ő orra bezzeg ezerszer többet elárul neki, mint bármiféle blabla, és most éppen arról tájékoztatta, hogy Jamie boldogabb, mint valaha. És kinek köszönhető ez? Neki, MacGyvernek! Jamie-nek falkatársra volt szüksége – Mac nem szívesen mondta ki ezt, de ebben az értelemben ő is ugyanolyan, mint a kutyák –, ő pedig ment, és talált neki egyet. Büszkén dorombolni kezdett.

– Egyáltalán nem érdekel, amit mondok, igaz, te kis szörnyeteg? – Jamie az ajtó felé fordult, és Mac Davidet pillantotta meg belépni, a falkatársat, akit ő talált neki. – A macskánk felcsapott stílustanácsadónak, és alaposan megvizsgálta a bőröndöm tartalmát. Mindenhez, amit felveszek, szép cirmos macskaszőr lesz a kiegészítő – jegyezte meg Jamie.

– Az én bőröndöm ezért zárható – felelte David. Mac érezte, hogy Jamie egész teste rázkódni kezd a nevetéstől. – Mi olyan vic… – kezdte a férfi. Aztán lehajolt, és felvette a földről a három nyakkendő közül az egyiket, amikkel Mac eljátszadozott, mielőtt szundikálni készült volna.

David szemügyre vette a bőröndjét. Még mindig be volt zárva.

– A macskád el tudta húzni a cipzárat annyira, hogy kirángassa a nyakkendőket.

– Nem az én macskám. A mi macskánk. Már házasok vagyunk. Ami az enyém, az a tiéd is, és ebbe Mac is beletartozik – emlékeztetett Jamie.

– Épp most vettem a macskánknak egy polip formájú játékot, aminek nyolc rugalmas lába van, és állítólag órákra kellemes szórakozást biztosít minden macskának. – David szúrósan meredt Macre. – Ott van neked nyolc polipláb, de az én cuccomat nem tudtad békén hagyni? – Megcsóválta a fejét, és végigsimított az egyik nyakkendőn, amelyen hosszú karmolásnyom éktelenkedett.

Mac David hablatyolásáról se vett tudomást, és a szúrós pillantás is lepergett róla. Annak idején, még mielőtt eldöntötte volna, hogy a mancsába veszi a dolgokat, Daviden is ugyanolyan rémes magányosságszagot érzett, mint Jamie-n, sőt néha még rosszabbat. Kétségbeesetten vágyott ő is falkatársra, ha nem is tudott róla, és Mac talált neki egyet. Így most David is olyan boldogságot árasztott, mintha legalábbis macskamentában hempergett volna.

– Mac imádja az ajándékát. Csak szeret olykor-olykor egy kis önálló barkácsolós projektbe belefogni – közölte Jamie, miközben David benyomogatta a számkódot a hasznavehetetlennek bizonyult zárható bőröndön.

Ekkor csöngettek, mire Diogee azonnal ugatásban tört ki. Az a tökfej képtelen megérteni, hogy sikeres támadást csak úgy lehet végrehajtani, ha előtte az ember – illetve a macska – némán lopakodik. A kutyák a nagy ugatással csak előre figyelmeztetik az érkezőt a jelenlétükre. Mac kiugrott Jamie karjából. Most már Diogee is része volt a falkájuknak, sajnos, ezt az áldozatot meg kellett hoznia Jamie boldogságáért. Ez azt is jelentette, hogy Macnek mindent meg kellett tennie, hogy a kutyát megóvja saját ostobaságának a következményeitől.

Amikor odaért az ajtóhoz, kicsit megpaskolgatta Diogee vastag farkát, részben, hogy elzavarja az útból, részben mert ez mindig jó móka volt. Kitátotta a száját, hogy a levegőből is szagokat és extra információkat nyerjen. Egy nő állt odakint az ajtó előtt, és boldogtalan volt. Méghozzá nagyon.

Jamie résnyire nyitotta az ajtót, és kiszólt:

– Szia, Briony! Mielőtt beengedlek, el kell kapnom a macskámat. Nagy szabadulóművész, még a kéményen keresztül is képes kiszökni. El kellett torlaszolnunk a kandallót. A kutya, Diogee pedig biztos rád fog ugrani. Tudom, hogy rá kéne szólni, de hiába, nem hallgat rám. Viszont nagyon barátságos. Jól van, akkor készülj fel! – Jamie felemelte a macskát, a hóna alá fogta, a másik kezével szélesre tárta az ajtót, és kicsit hátrébb állt.

Ahogy a vendég belépett, Diogee azonnal mindkét mellső mancsával felugrott a vállára, de mielőtt még alaposan végignyalhatta volna az arcát a hatalmas nyelvével, David épp el tudta kapni a nyakörvénél fogva, és elhúzta. Felrángatta az emeletre, hogy bezárja a hálószobába, és nem sokkal később szánalmas vonítás töltötte be a házat. A hálószoba ajtaját ugyan gyerekjáték lett volna kinyitni, de Diogee a legalapvetőbb készségekkel sem rendelkezett.

Mac megint nagyot szippantott a levegőből. Igen, ez a nő végtelenül szomorú… Szüksége lesz a segítségére. Éppen elég dolga van ugyan – például kiszökni, szundikálni –, de nyilvánvaló, hogy itt is akcióba kell majd lendülnie. Ez a nő biztosan okosabb, mint mondjuk Diogee, de ahhoz nyilván nem elég okos, hogy meg tudja oldani a bajait. Ahhoz már mesterre van szükség.

Mekkora szerencse a számára, hogy épp MacGyver küszöbe előtt bukkant fel!

Alig öt perccel azután, hogy megérkezett az unokanővére, Jamie házához, Briony Kleeman már ott üldögélt a konyhaasztalnál. Jamie épp vizet töltött a teáskannába, a macskája, MacGyver pedig a konyhapulton ücsörgött, és pislogás nélkül, mereven bámulta a vendéget aranysárga szemével.

Briony maga sem tudta igazán, hogyan keveredett ide. Abban sem volt biztos, egyáltalán hogyan került Los Angelesbe. Alig egy nappal ezelőtt még az oltár felé sétált Wisconsinban, a „Békesség fejedelme” elnevezésű, kis fehér lutheránus templomban, az édesapjába karolva. A lába alatt rózsaszirmok, amiket hároméves kis unokahúga szórt elé. Hosszú uszályát, amelyet az üknagyanyja esküvői ruhájáról származó csipke szegélyezett, Caleb unokahúga vitte. Minden a tervek szerint zajlott.

Rápillantott a vőlegényére, Calebre. A férfi mosolyogva nézte, ahogy közeledik feléje. Aztán hirtelen minden imbolyogni kezdett, és elmosódott. A padló Briony talpa alatt. Az apja karja. A vendégek arca. Caleb. Szédülés és hányinger tört rá, minden elhomályosodott körülötte, aztán hirtelen elsötétedett a világ.

– Briony! – szólalt meg Jamie. A hangja kizökkentette annak a szörnyű reggelnek az emlékeiből. – Milyen teát szeretnél? Van narancsos ízesítésű, van citromfű, fekete chai, Earl Grey, borsmenta meg még egy csomó másféle. Mostanában nagy teaivó lettem. Nem mintha valaha is lemondanék a kávéról, ha inkább azt kérsz, az is van. Meg van gyümölcslé is, áfonya, narancs…. Meg buborékos ásványvíz. Meg sima is. Szóval, mit kérsz?

Túl nagy volt a bőség zavara. Briony a felére sem emlékezett a felsoroltaknak, valószínűleg azért, mert egy része úgy érezte, mintha még mindig ott lenne a templomban, és a világ épp kicsúszna a lába alól.

– Válassz te valamit!

– Biztos? Egyik-másik tea nem mindenkinek ízlik… – felelte Jamie, és barna szeme aggodalommal telt meg.

– Csak úgy érzem, hogy… Valahogy én…. – Briony tehetetlenül megrázta a fejét. – Képtelen vagyok bármit is eldönteni. Még azt se, hogy mit innék. Tudom, ez butaság.

– Dehogy butaság. Biztosan nagyon fáradt vagy – nyugtatta meg Jamie.

– Igen… – ismerte be Briony. – Azt gondoltam, majd aludni fogok a gépen, de nem tudtam. – A repülőút alatt ugyan vetítettek egy filmet, de ő nem azt látta, csak az játszódott le előtte újra meg újra, ahogy végigsétál a padsorok között, nem tudta elhessegetni ezt a képet.

– Nem baj, majd én választok helyetted. – Jamie felállt, kinyitotta a konyhaszekrény kávéfőző fölötti ajtaját, és szemügyre vette a teásdobozokat.

Briony ajkát kis megkönnyebbült sóhaj hagyta el. Jamie ott folytatja, ahol a szülei abbahagyták. A templomban történt „incidens” óta (ahogy magában nevezte), minden döntést mások hoztak meg helyette. A szülei gyorsan kivitték a reptérre, és megígérték, hogy ők majd mindent elrendeznek. Aztán már a gépen is találta magát. Majd átadott a taxisnak egy cédulát Jamie címével. Most pedig itt van, és Jamie úgy viselkedik, mintha teljesen normális lenne, hogy neki kell gondoskodni róla, bár talán tizenegy éve is van annak, hogy utoljára találkoztak egy családi összejövetelen.

Jamie lerakott elé egy bögre teát.

– Ez nyugtatótea. Nem tudom, miért, de valami azt súgja, hogy rád fér. És az ösztöneim általában elég megbízhatóak – jegyezte meg tréfásan.

Briony keze enyhén remegett, ahogy a szájához emelte a bögrét.

– Igazad van. Még mindig… kicsit zaklatott vagyok. – Hát ez nagyon finom megfogalmazás volt. Úgy érezte magát, mint egy piszkos tornacipő, amely ide-oda forog egy ócska mosógép dobjában. – Nagyon köszönöm, hogy megengedted, hogy itt maradjak nálatok. Igazán…

– Hagyd abba, de gyorsan! A számításaim szerint már vagy százháromszor megköszönted. – Jamie megsimogatta az unokatestvére kezét. – Nagyon szívesen látunk. Néha ki kell szakadnia az embernek a régi életéből. És a Meseudvar a legjobb hely, ahová ilyenkor mehetsz, nekem elhiheted. Egyébként pedig, ha te nem jössz, akkor a kis szőrös gyerekeinket panzióba kellett volna adnunk, amíg elutazunk, de így most itthon maradhatnak veled.

Briony szeme könnybe lábadt. Jamie annyira kedves volt vele, mintha nem tudná, hogy ő milyen borzalmas ember…

– Akarsz beszélni róla? – kérdezte Jamie. – Tudom, hogy nem ismerjük egymást annyira. Talán tízéves lehettél, amikor a családotok Wisconsinba költözött. De arra emlékszem, amikor egyszer én vigyáztam rád, tizenhat éves koromban, és elvittelek magammal a barátom házába – mármint a rémes exbarátom házába –, amikor tudtam, hogy nincsenek otthon, és…

– Betörtünk! Engedted, hogy sót szórjak a fogkeféjére. És leragasszam a vécépapírt. Az volt életem egyik legszebb estéje! Egy estére vagány csajnak érezhettem magam. Egy kilencéves vagány csajnak! – kiáltott fel Briony. Az emlék egy kicsit elterelte a figyelmét arról, miért is van az unokanővérénél. Nem tudta elfojtani a mosolyát. – Annyira vicces volt!

– Aztán a szüleid jó dühösek lettek rám – mondta Jamie. – Pedig nem is tudtak róla, hogy miket csináltunk. Csak azt, hogy elvittelek valahová magammal. Azt mondtam nekik, hogy csak elsétáltunk a cukrászdába, ami igaz is volt. És már attól kiborultak!

– Igen, kissé túlságosan is védelmezőek voltak – felelte Briony.

– Egy kissé? Fogadni mernék, hogy főiskolás korodig azt sem engedték, hogy egyedül menj át az utca túloldalára. – Jamie kortyolt a teájából. – Szóval, akarsz beszélni róla?

A rózsaszirmok. Az apukája. Caleb mosolya. Briony egy pillanatig úgy érezte, nem kap levegőt.

– Nem – nyögte ki végül. – Ha nem baj – tette hozzá gyorsan.

– Nem, dehogyis – felelte Jamie.

– Szóval, az állatok – folytatta Briony. Szerette volna valami kellemes, biztonságos témára terelni a beszélgetést. – Mit esznek? Hol alszanak? Mi lesz a teendőm? Igazából soha nem volt háziállatom.

– Tényleg? Nekem mintha rémlene egy hörcsög.

Briony megrázta a fejét.

– Akkor sanyarú gyerekkorod volt – közölte Jamie.

– Nyilván nem emlékszel a szobámra. A világ minden létező játéka megvolt. Legalábbis minden olyan, amiből tanulni is lehet, és aminek nincs éle vagy kis darabkái, amit le lehet nyelni, vagy ami másért veszélyes.

– Mondom, sanyarú egy gyerekkor. – Jamie felállt, és a hűtőhöz lépett. Elvett egy mágnessel rögzített cédulát, és átadta Brionynak. – Ez minden, amit tudnod kell. Figyelmeztetlek, Mac mindig fél nyolckor kéri a reggelit, és nem lehet neki nemet mondani. Megpróbálhatsz aludni, de nem fog sikerülni. Este is fél nyolckor kap kaját, de ha elmész valahová, korábban is megetetheted, az nem gond. Diogee nem igazán szokta megrágni az ételt, csak felszippantja, mint egy porszívó, ezért aztán néha kihányja. Nem túl gyakran fordul elő, csak azért mondom, hogy ne aggódj emiatt, ha megtörténne. Macről azt kell még tudni, hogy egy lopakodó kis dög.

Mac kiadott valami kis hangot, ami félig nyávogás, félig morgás volt.

– Igen, rólad beszélek – fordult hozzá Jamie. Odahajolt, és megvakargatta az álla alatt. – Valószínűleg az lesz a legbiztosabb, ha bezárod az egyik hálószobába, mielőtt elmész valahová. Nem mintha bent lehetne tartani bármelyik szobában, de azért legalább lesz egy kis előnyöd, és ki tudsz menni úgy, hogy ne surranjon ki. Ó, és Diogeenak van ez a vállficamító szokása, ahogy David szokta mondani. Ha sétáltatás közben meglát egy mókust, vagy….

– Meg kell félemlítened – szakította félbe egy sötét hajú férfi, aki épp megjelent a konyhaajtóban. Úgy festett, mint Ben Affleck, fiatalabb kiadásban. – Ne feledd, hogy te vagy a falkavezér. Nálad van minden hatalom – mondta Brionynak. Jamie felhorkant, de David nem vett tudomást róla. – Te adod az ennivalót, ez azt jelenti, hogy te vagy főnök – folytatta, aztán egy széles vigyorral kezet nyújtott. – David vagyok, Jamie férje.

– Ez még mindig olyan furán hangzik – jegyezte meg Jamie. – Olyan fura, és hihetetlen, és csodálatos, és imádnivaló! – Odasétált Davidhez, majd átkarolta a derekát. Az arca ragyogott, amikor ránézett, és a férfi is ugyanúgy pillantott rá.

Briony kénytelen volt elfordítani a tekintetét. Örült az unokanővére boldogságának, de nagyon fájdalmas volt egy ennyire szerelmes párt látnia. Ő is úgy hitte, hogy halálosan szerelmes Calebbe. Hát nem így volt? De nyilván nem. Az ember nem hagy ott valakit az oltár előtt, akibe halálosan szerelmes. Nem kap pánikrohamot, miközben feléje sétál a padsorok között.

– Hozom a kocsit – szakította félbe a gondolatait David. – Elnézést, hogy már itt is hagyunk, pedig csak most érkeztél meg. De ha majd visszaértünk, elmegyünk együtt valahová vacsorázni – ígérte, mielőtt kifelé indult.

– Nem kellett volna itt teázgatnod velem – mondta Briony. Nagyon rosszul érezte magát. Végül is az unokanővére épp a nászútjára indul. – Nem szeretném, hogy miattam lekéssétek a gépet.

– Nem fogjuk, ne aggódj. Szóval, akkor elmondtam, mi a teendő az állatokkal. A vendégszoba az emeleten van, balra. David írt neked egy listát a legjobb éttermekről és egyéb helyekről a környéken. Bár szerintem én is éppolyan jól ismerem Los Angelest, mint ő. Elég sok mindent felfedeztem, amikor ideköltöztem.

– Tudom! – kiáltott fel Briony. – Megvettem a könyved. – Jamie kiadott egy kötetet a fotói gyűjteményével, amiket Los Angeles-i emberekről készített, és kis történeteket fűzött hozzájuk, amelyekben a munkájukról meséltek.

– Tényleg? Nahát, nagyon kedves tőled. Itt vannak a kulcsok. Oké, akkor mi van még? Hagytunk itt neked egy listát a szomszédokról is, akikhez fordulhatsz, ha valami kérdésed lenne. Biztos vagyok benne, hogy Ruby szívesen átugrik, ha segítségre van szükséged. Ha nehezen tudnád kezelni Diogeet séta közben, akkor elviszi Zachary, aki itt lakik szemben. Az udvarba is nyugodtan kiengedheted. Régebben volt neki kutyakijárója, de így, hogy Mac is itt van, ezt már nem lehet, lezártuk. – Jamie vett egy nagy levegőt, aztán tovább hadart: – Ugye, megvan David mobilszáma és az enyém is? Mi kell még? – nézett körbe.

– Jamie, kezdesz becsavarodni – szólt közbe David, aki visszatért a konyhába. – Látnod kellett volna, milyen volt az utóbbi pár hétben, az esküvő előtt. Mindenhol listák tömkelegét hagyta maga után, akárhová ment, és állandóan vagy telefonált, vagy a számítógépet bújta, és ezzel egy időben magában is beszélt. – Briony nem volt ilyen elfoglalt az esküvője előtt. Caleb megtalálta az állam legjobb esküvőszervezőjét, és a nő átvette az irányítást, mint egy csatára készülő tábornok. – Akkor kiviszem a bőröndöket – mondta David.

– Segíthetek? – kérdezte Briony. Csak azt szerette volna, ha végre elmennek. Mind a ketten nagyon kedvesen fogadták, de egy percig sem volt egyedül, amióta az előző napon elkezdett öltözködni az esküvőjére – és ez még csak tegnap volt! Még mindig az esküvői frizurát viselte, és a hosszú ruhát, amit arra a célra vett, hogy ebben utazzon a nászútjára. Szüksége volt végre egy kis magányra, hogy sírjon vagy üvöltsön, vagy összeroskadjon.

– Nem, köszönöm, boldogulok. – David megint kiment.

– A kocsim! – kiáltott fel Jamie. – Tudtam, hogy valamit elfelejtek. Használhatod a kocsimat. Világoszöld Volkswagen, a Gower Streeten parkol. Ez az az utca, amelyik a szökőkút mellett vezet. Onnan már látod is az autót. Itt a házak között nem lehet parkolni. – Jamie elővette a kulcsot a konyhaszekrény egyik fiókjából, és az asztalra tette.

– Remek. Köszönöm. Nagyon köszönöm. Sajnálom, hogy épp most állítottam be, amikor…

Jamie felemelt kézzel belefojtotta a szót.

– Hagyd abba! Mondtam már, ennél jobbkor nem is jöhettél volna.

– Oké, minden készen van, Jam! – kiáltott be David.

– Néha Jamnek szólít – magyarázta Jamie. – Olyan édes! – Felállt, és a karjába kapta Macet. – Oké, világ legjobb cicája! Jó legyél, fogadj szót Brionynak! Nemsokára újra látjuk egymást, és majd hozok neked valami ajándékot. – Egy pillanatra a macska bundájába fúrta a fejét, és jól megölelgette. – Felviszem az emeletre, és Diogeetől is elbúcsúzom, de számíthatsz rá, hogy Mr. McGyver pillanatokon belül megint lent lesz a földszinten.

– Oké – bólintott Briony. Követte Jamie-t ki a konyhából, aztán kiment a ház elé, ahol David a kocsi mellett álldogálva várt. Ő is ugyanolyan kedves volt hozzá, mint Jamie, de vajon mit gondolhat róla azok után, amit Calebbel tett? Félresöpörte ezt a gondolatot. Nem róla szól az egész világ. – Szóval, egy hónapig lesztek Marokkóban. Nem semmi! – Az anyukájától hallotta, mit tervez Jamie és David.

– Az egész egy filmproducer vevőmnek köszönhető, aki imádja a mojitós minitortáimat – magyarázta David. – Amikor meghallotta, hogy megnősülök, felajánlotta nekünk a nyaralóját Szavírában.

– Be kell vallanom, hogy fogalmam sincs, hol van – mondta Briony.

David nevetett.

– Én sem tudtam. Az Atlanti-óceán partján van, úgy három óra autóút Marrákestől. Szerettünk volna…

– Marokkó, jövök! – kiáltotta Jamie, ahogy kirohant az ajtón. Szinte odaszánkázott hozzájuk. – Remélem, a Meseudvar neked is olyan csodás hely lesz, mint nekem. Az, hogy idejöttem, megváltoztatta az életemet. – Jamie rámosolygott Davidre.

Kérlek, menjetek már! – gondolta magában Briony. Szinte fizikai fájdalmat okozott neki ez a sok boldogság. Neki is épp a nászútjára kellene indulnia, a tökéletes nagy Ő-vel. Mi a baj vele…?

A boldogságban úszó ifjú pár végre-valahára beszállt a kocsiba, és elindultak. Briony nézett utánuk, amíg el nem tűntek az utca végi kanyarban.

Aztán bement a házba.

Becsukta maga után az ajtót.

A kulcsot is ráfordította.

Becsukta a faspalettákat a kör alakú ablakokon, amelyek olyan jól illettek az imádni való, hobbitkunyhóra emlékeztető házhoz, hogy kizárja a ragyogó dél-kaliforniai napsütést.

Aztán végignyúlt a kanapén.

Nem akart mást, csak teljes feledést. De az agya csak forgott és zakatolt, záporoztak a képek. Caleb, amint rámosolyog az oltár mellől, ahogy a nagynénikéje, MeMe szája tátva marad, amikor Briony elkezdett összeesni, a szülei, akik úgy tesznek, mintha nem csalódtak volna benne óriásit, miközben kivitték a reptérre…

Hirtelen valami puffant a hasán, és megszakította a fejében zajló horrorfilmet. Briony szemhéja felpattant. A macska volt az, MacGyver. Rámeredt, és dorombolni kezdett, ami furcsán jóleső volt. A macska melegsége átsugárzott a testébe, és a dorombolás rezgése ellazította az izmait.

Pár perccel később a kutya, Diogee is odaballagott, és valahogy sikerült odafészkelődnie hatalmas testével a kanapé végébe. Briony érezte, hogy a térdére csöppen a nyála. Ennek nem kellett volna megnyugtatónak lennie, de furcsamód mégis az volt – undorító és megnyugtató egyszerre. Aztán a kutya hangosan horkolni kezdett, és ettől Briony is kezdett jótékonyan elálmosodni. Megint lehunyta a szemét. Hálás volt a két állatnak, bár úgy érezte, nem érdemli meg ezt a csekély vigaszt sem. Azok után, amit tett…

2. fejezet

A nő lassan és egyenletesen szuszogott. Az a tökfej kutya is hangosan horkolt, ami azt jelentette, hogy ő is alszik. De Mac tele volt energiával. Ideje egy kis kalandot keresni.

Leugrott a kanapéról, és a karmát behúzva megpaskolta a kutya fenekét, mire Diogee egy horkantással felébredt. A szájából két nyálcsík lógott. Undorító jószág, de hasznát lehet venni. Mac kikocogott a konyhába, felugrott a pultra, és ügyesen kinyitotta a tárolódobozt, amiben a kutya jutalomfalatjait tartották. Egyik mancsával kipiszkálgatott egyet. Diogee már ott volt, és nyüszítve várt. Egy macska bezzeg soha nem adna ki ilyen szánalmas hangot. És nem enne ilyen vacakot, aminek fűrészporszaga van.

Mac a kerek ablakra pillantott, ami neki túl magasan volt – legalábbis az emberek azt hitték. Célzott, aztán egy ügyes mozdulattal lepofozta a kutyakekszet a pultról, pontosan az ablak alá. Diogee odarohant, és lehajolt, hogy felkapja a jutalomfalatot. Mac ebben pillanatban ráugrott, pont a feje tetejére. Diogee meglepetten felkapta a fejét, a cica pedig hopp!, egy nagy lendülettel felugrott az ablakpárkányra. A fejével meglökte az ablakot, ami kinyílt, és Mac már ki is szökött az éjszakába.

Egy pillanatra megállt a pázsiton, és beszívta az illatokat. Imádta az otthona ismerős szagát, de mindig készen állt egy kis izgalomra, és a saját hátsó udvaruk nem nyújtott elég újdonságot. Ma este nem. Átosont a Meseudvaron, elhaladva a házak mellett, amelyeket már olyan jól ismert. A legtöbb ember felől elégedettség szaga áradt, és ez neki köszönhető. Ő mindenhol segített, ahol csak tudott. Ez a kötelessége mint felsőbbrendű lénynek.

Mac hirtelen megtorpant, és az orrcimpái remegni kezdtek. Szardínia! Valahol szardínia van a közelben. Futásnak eredt, célba véve a finom illatot. Hátrahagyta a Meseudvart, és új területre érkezett. Ismeretlen szagok hívogatták, hogy fedezze fel őket. Később rá fog térni ezekre is.

Egyelőre azonban minden figyelmét lefoglalta a szardíniaillat. Megtalálta a forrását, és meg sem állt, amíg oda nem ért a házhoz, amelynek falai elválasztották imádottjától. De már nem sokáig. Az első lehetőség a behatolásra, amit észrevett, a kémény volt. Lehet, hogy adódna könnyebb bejárat is, de nem áll neki keresgélni. Felmászott a ház oldala mellett magasodó pálmafára, amelyről könnyedén átugrott a tetőre. Aztán a mellső és hátsó lábaival kapaszkodva leereszkedett a kémény kürtőjében. Négy-öt nyújtózkodás, és már bent is volt.

A szardínia itt van valahol, nagyon közel… De egy ember is. Egy férfi ült ott, Macnek háttal, épp tévét nézett. Az asztalon, a fotel mellett egy nyitott konzervdoboz állt, az imádni való finomsággal.

Mac lopakodni kezdett. Egészen a földre lapult, a hasa súrolta a szőnyeget. Az a tökfej kutya bezzeg rögtön odarontott volna, hogy nyüszítve könyörögjön egy morzsáért. De Mac soha nem könyörgött. Ő elvette, ami kellett neki. Odakúszott a megfelelő helyre, aztán felágaskodott a hátsó lábára, és elkezdte lepiszkálgatni az asztalról a konzervdobozt.

– Hé, hát te meg mit csinálsz? – kiáltott fel a férfi, és felkapta az imádott szardíniát. Mac mélységes megaláztatást érzett. Gyorsan sarkon fordult, és a farkát behúzva a kandalló felé iszkolt. Mint egy kutya. Egy másodpercig sem akart tovább itt maradni ezen a helyen, ahol ilyen szégyenletes kudarcot vallott.

A férfi nagyot sóhajtott.

– A fenébe... Legalább neked legyen jó estéd.

A szardínia illata kicsit erősödött. Mac hátranézett. A férfi ott guggolt, és kinyújtott tenyerében két gyönyörű halacska csillogott.

Mac visszasétált, és félig a magasba emelte a farkát. A fülét lesunyva óvatosan felmérte a helyzetet. A szardínia apró szeme mintha csak könyörgött volna, hogy menjen közelebb. A férfi mozdulatlan volt. Lehet, hogy ez csapda. De Mac nem félt a csapdáktól. Még nem találtak ki olyat, amiből ő ne tudott volna megszökni.

Pár másodperc múlva már le is csúszott a torkán az első olajos halacska. Szinte érezte, ahogy a farkincája ficánkol. Tökéletes!

– Ezt szereted, mi? – hablatyolta a férfi. – Én is szeretem. Főleg, ha jó társaságban ehetem. Nem úgy, mint az étkezőben. – Ő is bekapott egy szardíniát, amíg Mac elropogtatta a második halacska csontjait.

Átadta magát a szardíniaevés gyönyörűségének, ami csak még tovább fokozódott, amikor a férfi egy harmadikat is odanyújtott. De miután lenyelte, észrevette, hogy a férfi nem ugyanolyan boldog, mint ő. Mac úgy érezte, hogy ha ezer életet élne le, akkor sem tudná igazán megérteni az embereket. Vett egy nagy levegőt, és próbált nem tudomást venni a szardíniák illatáról, aztán fújt egyet. Van már egy boldogtalan ember otthon, akivel törődnie kell. De amikor férfi odanyújtott egy újabb halacskát, Mac már tudta, hogy kénytelen lesz neki is segíteni valahogy. Ennyit igazán megérdemel.

Nate Acosta belépett az ebédlőbe. Megcsapta az orrát a citrus- és bergamotillat, amely a szellőzőrendszeren keresztül párologtatott illóolajokból áradt. A nagyapja egy vegasi kaszinóban találkozott ilyen illatosítóberendezéssel, és itthonra is beszerzett egyet. Azt akarta, hogy az idősek otthona étkezője és közösségi terei olyan hatást keltsenek, mintha egy elegáns hotel lenne, és úgy gondolta, az illat ennek ugyanolyan fontos összetevője, mint a szép berendezés.

Az étkezőben minden a legnagyobb rendben folyt. A felszolgálók figyelmesek voltak. A lakók és vendégeik élvezték a feta sajtos-pulykás hamburgert és az őszibarackos káposztasalátát. Magában megjegyezte, hogy el ne felejtsen benézni a konyhába, és megdicsérni LeeAnne-t, a séfet. Nagy húzás volt, hogy sikerült elcsábítani a Suncaféból, ahol korábban dolgozott.

A tekintete megakadt a sarokban álló lantlevelű fikuszon. Kezdett szépen lombosodni. Kell majd egy kis időt találnia, hogy megmetssze. A július jó időszak erre. A növénynek volt ideje tápanyagokat felhalmozni. Hunyorogva elképzelte, hogy ernyő alakúra alakítja majd a bokrot, és ehhez merre kellene irányítani az ágak növését.

Hirtelen nevetést hallott az egyik ablak melletti asztaltól. Úgy tűnt, az új lakó, Archie Pendergast kezd beilleszkedni. Peggy Suarezzel, Regina Townerrel és Janet Bowmannel ebédelt együtt, az „Aranykert” nevű otthon három legnépszerűbb hölgylakójával. Rich Jacobs, az otthon saját limerickköltője – amit névjegykártyával is tudott igazolni – szintén ott ült az asztalnál, és egyik kezével egy kis noteszbe irkált valamit, miközben a másik kezében tartott hamburgert majszolgatta.

– Akarja hallani a legutóbbit? Ezt Archie ihlette! – kiáltott oda Nate-nek, amikor közelebb ért az asztalukhoz.

– Hogyne! – vágta rá Nate. Letelepedett az üres székre, ahol általában Gib Gibson szokott ülni. Gib már harmadik este nem jött le vacsorázni. Nate azt gyanította, az ment a gyomrára, hogy Peggy flörtölni kezdett Archie-val. Nate számára nyilvánvaló volt – még ha Peggy nem is tudott róla –, hogy Gib vonzódik a nőhöz.

Rich felmutatta a kis noteszt, megköszörülte a torkát, és olvasni kezdett:

– Ezt Archie ihlette. „Van egy úr, úgy hívták, Jani, / vágyik rá szűz lány és mami, / ő viszont nem vágyik / rabságra halálig, / nem nősül: az marad, ami.”

Archie végighúzta a kezét ritkuló, ősz haján.

– Úgy állít be, Rich, mintha valami szoknyapecér lennék.

– Hogy micsoda? – kérdezte Peggy, és közelebb hajolt. Ahogy elmosolyodott, kis gödröcskék jelentek meg az arcán. Hát igen, pontosan ez az, amit Gib nem szeretne látni…

– Tudja, nőcsábász – magyarázta Archie. – Majdnem ötven évig volt ugyanaz a nő a feleségem. Nekem ő volt az egyetlen.

Peggy, Regina és Janet egyszerre, kórusban felsóhajtottak. Teljesen elaléltak. Nate látta, hogy ma este mindegyikük különösen nagy gondot fordított a megjelenésére. Nagyjából biztos volt benne, hogy Peggyn új szoknya van, a szélénél körben nagy virágmintával, Regina szőke bubifrizurája mintha frissen lenne festve, Janet pedig teljesen megváltoztatta a hajszínét, mély burgundiból átváltott minden kifinomultságot mellőző élénkvörösre, amihez a rúzsa színe is passzolt.

Attól, hogy kiderült, Archie mennyire kötődik a néhai feleségéhez, nyilván még romantikusabb figura lett a hölgyek szemében. Ráadásul ahhoz képest, hogy a hetvenes éveinek a végén járt, nagyon is fitt volt, és mindig kellő gondot fordított a külsejére. Eddig még minden este zakóban, szövetnadrágban, vasalt fehér ingben és csokornyakkendőben jött le vacsorázni. Nem úgy, mint Rich, aki a legvadabb színű melegítőket kedvelte, hozzáillően színes edzőcipővel.

– Annyira sajnálom, hogy ekkora veszteség érte! – Regina átnyúlt az asztal fölött, és Archie karjára tette a kezét.

– Reggie, nincs kedved kipróbálni ezt a csodás új testápolót, amit most fedeztem fel? – szólt közbe Janet, a táskájában keresgélve. – Mondtad ma reggel, hogy utálod, hogy mostanában milyen pikkelyesen száraz a bőröd. – Odanyújtott egy kis tubust Reginának, akinek sikerült egyszerre vasvillatekintetet vetni a barátnőjére, és rámosolyogni Archie-ra.

– Szamárság! – mondta a férfi. – Az ujjai olyan bársonyosak, mint a rózsaszirom.

– Köszönöm. – Regina lassan elhúzta a kezét, és közben Janetre is diadalmas mosolyt villantott.

– Csodálatos, hogy ilyen szép házassága volt. Szegény Regina négyszer is férjhez ment – közölte Janet Archie-val.

Nate remélte, hogy a férfi figyelméért folytatott versengésből nem lesz gond. Volt már néhány alkalom, amikor egy-egy új lakó felborította a hely nyugalmát. Rajtuk kell majd tartania a szemét. Mielőtt Regina visszavághatott volna Janetnek, gyorsan közbeszólt:

– Úgy hallom, a három hölgy kiállítást fog rendezni.

– Igen. Szeretnénk megmutatni, mit tanultunk a festészetórákon – felelte Peggy. – Egy helybeli műkritikust is meghívtunk, hogy zsűrizzen.

Archie felvonta bozontos, őszes szemöldökét.

– Biztos vagyok benne, hogy a kiállításon a három hölgy lesz a legszebb látnivaló. – Mindhárom nő elpirult, és kislányosan kacarászni kezdtek. Nate örült, hogy mindhármuknak szólt a bók.

– Csak óvatosan, nagyapa! Nem lenne jó, ha összetört szíveket hagynál magad után.

Nate megfordult, amikor felcsendült a magas, vékony hang. Elizát pillantotta meg, Archie unokáját. Nyakig begombolt fehér blúzt viselt, és térd alá érő virágos szoknyát. Nate-et egy régimódi tanító nénire emlékeztette, akibe az összes fiú szerelmes az osztályban.

Peggy a vállára dobta vastag, ezüstös hajfonatát.

– Miattam nem kell aggódni. Mindig én töröm össze mások szívét. – Rákacsintott Archie-ra, aki visszakacsintott. Ez is olyasmi, amit Gib nem szívesen látott volna. Nate arra gondolt, felmegy majd hozzá, és megnézi, hogy van. Ha jól ismeri, most babkonzerven, szardínián és egyéb konzerveken él. Meg pár sörön. Ha egyszer-egyszer kihagy egy étkezést, az nem nagy ügy, de azt azért nem szerette volna, ha Gib ebből rendszert csinál.

– Üljön csak le, Eliza! – Nate felállt, hogy átadja a helyét. Archie unokája mindennap megjelent az otthonban, amióta a nagyapja megérkezett. Bizonyára örült neki, hogy láthatta, milyen jól érzi magát. Egy idősek otthonába költözni kemény változás lehet, de Archie nagyon gyorsan megtalálta a helyét. Alig egy hét alatt már volt egy mozilátogatáson, részt vett egy társadalombiztosítással foglalkozó kerekasztal-beszélgetésen, és a társasjátékest sztárja is lett.

– Nem bánná, ha a nagyapám mellé ülnék? – kérdezte Eliza Peggytől.

– Ugyan, nem kell… – kezdte Archie, de Peggy már át is ült arra a székre, amit Nate hagyott üresen.

– Köszönöm. – Eliza helyet foglalt, odanyúlt, és megigazította Archie csokornyakkendőjét, a nagyapja pedig megszorította a kezét.

– Szeretem látni, amikor egy unoka így gondoskodik a nagypapájáról – jegyezte meg Rich, és a szájába tömött egy falat salátát. – Nekem három is van, de az ország távoli részein élnek. Váltunk üzeneteket a Facebookon, meg videócsetelünk, de azért az nem ugyanaz. Legalább a fiúunokám a közelben van, a Los Angeles-i Egyetemre jár. Felajánlottam, hogy fizetem a lányok repülőjegyét, ha meglátogatnak, de nem lehet megoldani, túl elfoglaltak. – Felcsillant a szeme. – Azt hiszem, erről lehetne egy verset fabrikálni. – Előkapta a kis ceruzát, amit a füle mögé dugva hordott, és új oldalra lapozott a noteszében.

– Szerintem csodás, hogy legalább a Facebookot és a videócsetet használjátok, és úgy tartjátok a kapcsolatot – jegyezte meg Regina.

– Most majdnem elejtettem a ceruzámat – felelte Rich. – Én eddig azt gondoltam, az a véleményed, hogy semmi csodálatraméltó nincs bennem.

– Hát nem sok – felelte a nő. – Például ez a cipő, Rich…

Nate az edzőcipőre pillantott. A mai leopárdmintás volt. Lila és leopárdmintás, a cipőfűző pedig neon narancssárga.

– Szerintem remek, hogy így lépést tart a modern technológiával – mondta Eliza. Rich csak mordult egyet, mert közben már írogatott a noteszébe. – Az én nagyapám a közelébe se hajlandó menni a számítógépnek.

– Átkozottul komplikált. És nincs rá semmi szükség – jelentette ki Archie, aztán két ujjal lesimítgatta a bajuszát.

– Szívesen megtanítom az alapokra – ajánlkozott Peggy. – Én nem tudnék a Google nélkül létezni.

Rich erre motyogott valamit, és kihúzott egy verssort a noteszében.

– Lehet, hogy elfogadom az ajánlatot – felelte Archie Peggynek.

– Ha meg akarja tanulni, hogy kell használni a számítógépet, majd én megtanítom – mondta Regina. – Majdnem negyven éven át programozó voltam.

– Te túl sokat tudsz ahhoz, hogy jó tanár legyél – torkolta le Janet. – Túl sok információt zúdítanál rá.

– Valószínűleg mindhárom grácia segítségére szükségem lesz, hogy megértsem azt a masinát – mondta Archie.

Tudja, hogyan kell diplomatikusnak lenni, ez jó, állapította meg magában Nate. Az órára pillantott. Szeretett volna még benézni a konyhába is, hogy megdicsérje LeeAnne-t. Felfedezte, hogy a bókok jelentik a leggyengébb pontját. Amikor megpróbálta elcsábítani a Suncaféból, a magasabb fizetés vagy a többfős személyzet ígérete nem volt elég. Azzal győzte meg, hogy nagyra értékelte a főztjét.

– Akkor én most megyek is. Kellemes estét mindenkinek! Örülök, hogy láttam, Eliza. Vacsorázott már? Ezt előbb is megkérdezhettem volna. Hozatok magának egy tányért. – Nate mindig is bátorította a lakók családtagjait, hogy maradjanak itt az étkezésekre.

– Nem, köszönöm, majd elfelezem a nagyapával. – Elvette a tányérról a burgert, és beleharapott.

Ez kicsit fura volt, de azért aranyos is. Valószínűleg gyerekkorában megszokhatta, hogy megosztja a nagypapájával a mogyoróvajas szendvicsét.

– Oké, remélem, hamarosan újra találkozunk.

– Úgy lesz – bólintott Eliza.

Nate egy integetéssel búcsúzott, aztán az étkező túlsó végébe nézett, és vetett egy pillantást a fikuszra. Nehéz volt megállni, hogy ne lásson munkához azonnal. Talán egy viaszos zsinórral meg lehetne kötözni az ágakat, hogy a megfelelő irányba fejlődjenek… De most nincs ideje kertészkedni. Egytonnányi papírmunka várt rá.

Ahogy belépett a konyhába, rögtön tudta, hogy rosszul időzített. LeeAnne és a konyhaszemélyzet épp a desszertet adták ki a felszolgálóknak. Nem a legjobb időpont, hogy bókokat osztogasson. Nate leült a nagy asztalhoz, ahol a konyhások szoktak enni, Hope pedig kérdezés nélkül letett elé egy tányért egy burgerrel és káposztasalátával. Pár pillanat múlva visszatért egy citromos-cukros jegesteával, ami Nate kedvenc itala volt.

Hope egyáltalán nem kezelte egy főnöknek kijáró, megkülönböztetett figyelemmel. A legfőbb képessége az volt, hogy mindig pontosan tudta, mire van szükség, és azonnal meg is csinálta. Mindenből kivette a részét: ő vette fel a rendelést azoktól a lakóktól, akik már nem tudtak lejönni az étkezésekhez, és a szobájukban ettek, ő találkozott a beszállítókkal, ő adta le az árumegrendeléseket.

– Mi a desszert? – érdeklődött Nate.

– Hideg meggyleves – felelte Hope. – Friss meggyből.

– Magyar étel! – kiáltott oda LeeAnne a konyhapult mellől.

A felszolgálók elkezdték kihordani a tányérokat, és mivel LeeAnne az előbb már szólt hozzá, Nate úgy gondolta, most már biztonságos lesz belekezdeni a bókokba, amiket teljesen őszintén is gondolt, és amikről soha nem szabad megfeledkezni, ha azt akarja, hogy minden simán menjen a konyhában.

– Hol találtatok friss meggyet? – Emlékezett egy meggyes pite kapcsán előállt régebbi krízishelyzetből, hogy itt, Dél-Kaliforniában szinte lehetetlen beszerezni ezt a gyümölcsöt.

– Ki kell menni kora hajnalban a termelői piacra. Gyorsnak kell lenni. És ravasznak. A kora hajnali felkelés kihívás volt, a többi viszont nagyon megy nekem – mosolygott LeeAnne. – Hope emlékeztetett rá, hogy ma van Gertie születésnapja, és az ő kedvéért akartam ilyet csinálni. Imádja a magyaros ételeket.

Nate megjegyezte magában, hogy utána kell néznie, nem lehetne-e egy kis fizetésemelést adni Hope-nak. Megérdemelné. Keményen dolgozik, és nagyon jó a hozzáállása. Teljes munkaidőben dolgozott, és mindeközben valahogy még sikerült az egyetemi tanulmányait is végezni.

– Hope, megtennéd, hogy az én vacsorámat bedobod egy zacskóba? Az irodába kell mennem.

LeeAnne felkapta a fejét, és összeszűkült a szeme.

– Szó sem lehet zacskóról, Hope! Ha Nate az én főztömet akarja enni, akkor adja csak meg neki azt a figyelmet, amit megérdemel.

Zöldfülűhöz méltó hibát követtem el, gondolta Nate. Ő itt a főnök, nem kell utasításokat elfogadnia LeeAnne-től vagy bárki mástól, de ha nem szentel elég figyelmet a főztjének, az rossz vezetői magatartás. Ki tudja, mennyi időbe telne megbékíteni LeeAnne-t, ha nem értékeli eléggé az ételét?

– Jaj, elnézést, csak sok dolgom van. De igazad van, szép nyugodtan ki kell élvezni.

– De még mennyire! – közölte LeeAnne. – Különben jól belerúgok abba az édes kis fenekedbe.

Nate eltűnődött, hogy váltson-e vele pár szót megint arról, hogy mi minősül szexuális zaklatásnak egy munkahelyen, de még soha nem hallotta, hogy másokkal is így beszélt volna, úgyhogy inkább annyiban hagyta a dolgot. Érezte, hogy a nő szemmel tartja, miközben bekapja az első falatot az őszibarackkal megbolondított káposztasalátából.

– Ügyes húzás! – jegyezte meg.

– Ahogy az emberek idősödnek, egyre kevésbé érzékenyek az ízlelőbimbóik, ezért csináltam ilyenre. – Nate látta, hogy LeeAnne nehezen tudja visszafojtani a mosolyát. Cirógatta egy kicsit a főnöke egóját, ahogy kell. Nate is próbálta leplezni a szája sarkában bujkáló mosolyt. Emlékezett rá, hogy ő mesélte LeeAnne-nek ezt a dolgot az ízlelőbimbókról.

– Hope majd rendbe teszi a konyhát, én elmentem. – LeeAnne ledobta a szakácskabátot. A világoszöld trikóból, amit alatta viselt, kilátszott a karján lévő tetoválás, amely egy fát ábrázolt, de levelek helyett konyhai eszközök függtek rajta.

– Érezd jól magad! Amberrel a Black Rabbit Rose-ba mennek, arra a varázslatos helyre – magyarázta Hope Nate-nek.

– Már én is meg akartam nézni – mondta a férfi.

LeeAnne felhorkant, miközben felrakosgatta az ezüstgyűrűket, amiket minden egyes ujján viselt, amikor nem főzött.

– Ja, persze. Haver, már majdnem két éve, hogy megnyitottak.

– Olyan régen? Az a baj, hogy mire végzek a munkával, már nem akarok mást, csak beesni az ágyba – mentegetőzött Nate. – Te hogy bírod?

– Én nem dolgozom egész álló nap meg még fél éjszaka is – felelte LeeAnne. Levette a fejpántját, és szétrázta a haját, amely a tövénél sötétlilán kezdődött, aztán fokozatosan kivilágosodott levendulaszínűre. – Nekem van életem, nem úgy, mint neked. Huszonnyolc éves vagy, és úgy viselkedsz, mintha már te is bentlakó lennél. Attól eltekintve, hogy a lakók sokkal mozgalmasabb társasági életet élnek, mint te. – A nő az ajtó felé indult, de még visszafordult, és szigorú pillantását rászegezte Nate-re. – Mikor fordult elő utoljára, hogy egyáltalán beszéltél egy nővel?

– Azt hittem, most is egy…

LeeAnne rászegezte a mutatóujját.

– Nem. Pontosan tudod, hogy értem.

– A legújabb lakónk lányunokája számít? – érdeklődött Nate. Úgy gondolta, Eliza nagyjából vele egyidős lehet. És csinos is. Imádja a nagyapját, és nyilván nagyon felelősségtudó. Szán időt arra, hogy ellenőrizze, tényleg jó helyre került-e.

– Randiznál egy bentlakó unokájával?

Ezzel LeeAnne megfogta.

– Nem.

– Akkor nem számít.

Nate megpróbálta kiszámolni magában, mikor randizott utoljára.

– Sok időmet felemészti ez a hely. – A saját fülének is szánalmasnak hangzott ez a kifogás.

LeeAnne csak megcsóválta a fejét, aztán távozott, és hagyta, hogy becsapódjon utána a konyha ajtaja. Hope megigazgatta a lófarkát.

– Ha ettől jobban érzed magad, én húsz vagyok, és miután ma este még végzek otthon is a házimunkával, nem csinálok mást, csak lefekszem aludni.

– Túl hosszú a munkaidőd? Ha akarod, módosíthatunk a beosztásodon.

– Nem! – kiáltott fel a lány. Aztán halkabban megismételte: – Nem. Szükségem van a pénzre. Kapok ugyan ösztöndíjat, de… – Tehetetlenül legyintett.

– Nálunk annyit dolgozhatsz, amennyit akarsz – nyugtatta meg Nate. – Minden simábban megy, ha itt vagy.

Hope elmosolyodott azzal a gyönyörű mosolyával. Nagyszerű lány volt, felelősségteljes, megbízható. Ha pár évvel idősebb lenne… Persze akkor sem tenne semmit, mert az alkalmazottja. Nate fogta a tányérját, és felállt.

– Ne áruld el LeeAnne-nek! – súgta oda hangosan, és kifelé indult. Hope elnevette magát.

Tíz perccel ezután Nate már nyakig belemerült a havi elszámolásokba.

Három órával később nagyot nyújtózkodott, megtornáztatva a megmerevedett vállát. Talán most visszamehetne az étkezőbe, és legalább tervet készítene, hogy mi legyen a fikusszal. Csak az a baj, hogy napok óta nem nézte át a postát… Fogta az első borítékot, és felnyitotta. Valaki idősek számára készült fitneszgépeket ajánlott. Mehet a szelektív papírhulladékba. Alig két éve újíttatta fel az edzőtermet. A következő levél. Megint egy ingatlanostól jött, aki meg akarta vásárolni a területet, valószínűleg azért, hogy luxuslakásokat alakítson ki. Hónapok óta zaklatta e-mailben, telefonon, levélben. Nate nem vette magának a fáradságot, hogy válaszoljon. Már megmondta, hogy nem. Papírhulladék. A következő.

Úgy félórával később végzett a postával. De ha most nem kezdi el a havonta elküldött leveleket, amiket minden bentlakó családjának írt, akkor nem lesz kész velük időre. Ekkor megcsörrent a mobilja, a Psycho híres, élesen csikorgó hegedűzenéjével. Az ikernővérét jelezte ez a csengőhang. Nagyon szerette, meg minden, de borzasztóan fel tudta idegesíteni, és a csengőhang segített, hogy kellő perspektívában lássa a dolgokat.

Nate habozott. Ha felveszi, órákig is eltarthat a beszélgetés, és neki szüksége van ezekre az órákra. De lehet, hogy az egyik gyerek megbetegedett, vagy ki tudja… Felkapta a telefont.

– Mi a helyzet, Nathalie?

– Épp Christiannel beszélgettem, és megkérdeztem, akar-e majd gyerekeket – kezdte a nővére.

– Várjunk csak! Eddig kétszer randiztál ezzel a pasassal, nem? – Nate-nek néha nehezére esett követni a nővére életében zajló történéseket.

– Háromszor. De szerintem fontos megbeszélni ezeket a dolgokat. És ő azt mondta, nem. Nem akar gyereket. Ami részemről rendben is van. Már van két gyerekem, akik nagyszerűek. De szerettem volna tudni, hogy ő akarna-e sajátot. Szóval, beszélgettünk, és kiderült, hogy nem akar. Egyáltalán. De annak ellenére, hogy én beleírtam a randioldalon a profilomba, hogy vannak gyerekeim, ő azért találkozni akart velem. Mégis mikor akarta elmondani, hogy ő egyáltalán nem akar gyerekeket? Mégis mit gondol, mit fogok csinálni az enyémekkel?

Nate égnek emelte a tekintetét. Miért nincs a nővérének egy barátnője, akivel megbeszélhetné ezeket a dolgokat? Vagy ott van az anyjuk! Az rögtön egy csapásra megoldana két problémát. Az anyjuknak szüksége lenne egy kis figyelemre. Itt lakott, az Aranykert területén, abban a házban, amely generációk óta a családjuké volt. Nate majdnem mindennap beugrott hozzá, de neki sok figyelem kellett. Imádta, ha Nathalie vele akarta megtárgyalni a szerelmi ügyeit.

– Talán anyával lenne a legjobb megbeszélned… – kezdte.

– Anyával? – vágott közbe Nathalie. – Anyával? Ha bármit szóba hozok egy pasiról, azonnal sírva fakad. Évek teltek el azóta, hogy apa elment. Az ember azt hinné, már túltette magát rajta. De nyilván nem. Különben is, úgy gondolja, most, hogy már gyerekeim vannak, nincs szükségem férfira.

Nate megnyitott a számítógépén egy Word-dokumentumot. Úgy döntött, először Gertie fiának fog írni. Elmeséli neki a születésnapját. Mit is készített neki LeeAnne…?

– Szerinted mit csináljak Christiannel? Vonjam kérdőre? Vagy próbáljam meg fokozatosan hozzászoktatni: először csak nagyon rövid időt töltsön a gyerekekkel, aztán egyre többet és többet?

– Meggyleves! – kiáltott fel Nate.

– Ugye nem dolgozol, miközben velem beszélsz? Ez krízishelyzet, szükségem van rád!

Nate fontolgatta, hogy rámutat, hogy krízishelyzet mondjuk egy tornádó, vagy egy perforálódott vakbél, vagy ha valaki elveszíti az állását, de akkor valószínűleg csak még negyven perccel hosszabbra nyúlna a beszélgetés. Nathalie könnyekre fakadna, mert úgy érezné, senki nem érti meg, milyen nehéz is egy egyedülálló anya élete.

Nate lecsukta a laptopját, hátrahajtotta a fejét, és lehunyta a szemét.

– A tiéd a teljes figyelmem. Folytasd! – Magában fogalmazni kezdte a levelet, miközben a nővére tovább beszélt. Nathalie-vel sokszor úgy volt a legkönnyebb, ha az ember hagyta, hogy mondja a magáét.

És csak mondta.

És mondta.

Nate valami halk surrogást hallott meg. Kinyitotta a szemét, és kiegyenesedett. Egy macska ült az íróasztalán. A barna cirmos egyenesen a szemébe nézett, aztán levert a mancsával egy halom számlát a földre. Megint Nate-re nézett, aztán az asztali naptárt is lesöpörte.

– Nathalie, most mennem kell. Holnap majd beszélünk még. Egy macska beszökött az irodámba, és épp óriási felfordulást csinál. – Gyorsan letette a telefont, mielőtt a nővére tiltakozhatott volna. Amikor pár másodperc múlva újból felharsant a csikorgó hegedűk éles hangja, nem vett róla tudomást. Már tudta, hogy nem arról van szó, hogy el kell rohanni valamelyik gyerekkel a sürgősségire, vagy hívni a tűzoltókat, vagy bármi ilyesmi.

A macska leverte a minirózsát, amit Nate kis cserépben nevelt, hogy majd kiültesse. A föld szétszóródott a szőnyegen. A francba! Épp sikerült jól beállítani a talaj pH-értékét.

– Hé, hagyd ezt abba! – A macska ránézett, lassan pislogott egyet, aztán lelökte a tűzőgépet, majd nagy szökkenéssel kimenekült a szúnyogháló szakadásán. Ez még nem volt ott, amikor vacsora előtt itt járt az irodában. Biztosan észrevette volna. Ez is fontos része volt a munkájának, észrevenni apróságokat.

Felállt, és rendet rakott a macska okozta tornádó után. Épp vissza akart ülni az asztalhoz, de úgy döntött, a fenébe vele. Már majdnem tíz óra. Inkább hazamegy. Talán bedob egy sört. Már három napja mindig éjfélig bent maradt az irodában. Majd holnap behozza a lemaradást.

Igen, ennyit igazán megérdemel!