Copyright © Lázár Gergely pszichológus, 2022

BEVEZETŐ

Az ébresztőórám hangja a kérlelhetetlen özönvíz sodrásával árasztja el a vér-agy gátam. Az ügyefogyott szomszéd hegedűjét utánzó vonyítás miatt hirtelen nem tudom eldönteni, hogy rémálom kínoz-e vagy inkább mentőt kellene hívnom, mert stroke-ot kaptam. És pont ebben a nyomorult szobában nem tekerték fel normálisan a fűtést! Kérlek, mondd, hogy rosszul pötyögtem be a mobilomba az időpontot! De nem. Tényleg hajnali 5 van. Ébresztő, légiós, tizenöt perc múlva már az utcákat kell rónod! Ahol mellesleg mínusz ötfokos hideg tombol. Mosdó, koffein és B-vitamin-shake, banán, öltözés és indulás a pályára sportolni. Kicsit ráz a hideg, apró, megkeményedett bőrdarabkák lifegnek céltalanul a szám széléhez tapadva. Biztos lázam van, visszafekhetnék aludni. A láz nem játék… A nagy túrót! A vérnyomásod próbál magához térni, mivel este 11 óta itt fetrengsz. Majd elmúlik. Aló mars! Ahogy Rejtő mondaná.

Miért is kínzom magam feleslegesen? Viszonylag egyszerű oka van, életem fontos elemét képezi a sport. Mentálisan és fizikálisan egyaránt egyben tart. És bizony, reggel a legjobb munka előtt megizzadni! Tünde füleim máris empatikusabban regisztrálják a panaszkodó párák sóhajait. „Ha igazán akar valamit, megoldja!” Ezzel az olcsó, pozitív gondolkodáson alapuló közhellyel kábítottam klienseimet, ha épp bizonyítékok után kutatva próbáltak meggyőzni arról, miért nem lehetséges változtatni megkövesedett szokásaikon. A korai sportolás kapcsán én is kampányoltam cifra mentségekkel, ellenérvekkel, felettes énem nem is hagyta annyiban a hamis kettős könyvelést.

Szuperegóm hajthatatlan természetével, merev bölcsességével lehetetlen ellenkezni. A korai ébredés nehéz szülésként indult, mára már rutin. És működik. Ha változásra van szükségünk, szinte törvényszerű, hogy megjelennek a „de”-k mint az ellenállás előhírnökei. Nincs is velük semmi gond, a probléma inkább abból adódik, hogy lusták vagyunk megvizsgálni kifogásainkat. Hitelesítjük őket, ezáltal lemondunk a megújulás gyümölcseiről, otthont biztosítva a „mi lett volna, ha” nevezetű élősködőnek.

Mi volt az ellenállásom igazi oka? Valamiféle génmutáció okozta rendellenes kimerültség? Vagy örökletes allergia a pacsirtaéletmódra? Ahogy ezen járt az agyam, egyre inkább a könnyebb megoldás felé mozdultam el. Nincs itt semmi furcsaság, tudományos rejtély, a válasz triviális: ezt szoktam meg. Egy éven át több százszor lett bepötyögve a telefonba a későbbi riasztás, beépítettem a motoros memóriámba, az ujjaimba, és realitásommá tettem, hogy így indítom minden egyes reggelem. Szokásainkat alkalomadtán öncsaló jelleggel identitásunk alapköveiként adjuk el a környezetünkben élőknek. Azt állítjuk, mi amolyan „későn kelő típusok”, esetleg „restek” vagyunk, ezért nem lehetséges az önmeghaladás. „A rest legényről” címmel még népmese is készült, ahol alanyunk, Jankó pont ezzel érvel akárhányszor kérnek tőle valamit: megtenné ő, csak sajnos nagyon rest fajta. Kizsigerelt hölgyolvasóim megsegítése céljából most prófétai modort kölcsönzök magamnak, és üzenem: „Lányom, ne higgy az embernek, ki a kanapén dögölve restségét jellemén csorbát keltő megmásíthatatlan átokra hivatkozva palástolja!”

Szó, mi szó, ha valóban identitásbeli változáson esünk át, az sziklaszilárd erővel hat ránk. Ahogy abszolváltam mesterképzéses államvizsgám, odasétáltam szaktársaimhoz a dohányzóban, és úgy éreztem, valami más lett. Átalakították a büfét? Beborult az ég? Megváltoztak az éghajlati viszonyok, vagy átkerültünk a bolygó átellenes oldalára? Nem találtam a választ, csak belső bizonyosságom által tudtam, hogy jelentős esemény történt, míg én távol voltam. Kis idő elteltével, ahogy sorstársaim kíváncsian figyelték mániás értetlenségem és kóválygásom, végre kilépett hozzánk egyik oktatóm, és felgyulladt a villanykörte. Pszichológus vagyok – nyögtem ki végül. Mosolyogva bólintott. Értette. Ezek a pillanatok amolyan „identity change-ek”, kevés van belőlük, de annál fontosabbak és valóban: ami beépül ilyenkor, azon mozdítani nem a legegyszerűbb kihívás.

Az ébredés azért más tészta, „lustaságunkra” hivatkozhatunk identitásbeli elemként, mégis inkább arról van szó, hogy ellenállunk annak a változásnak, amely egyébként jót tenne nekünk. Állítólag a pacsirta- vagy bagolyéletmód és maga a kronotípus részben genetikailag determinált, sőt nemünk és az évszak, melyben születtünk, ugyancsak hatással lehet arra, hogy mi jellemez bennünket e téren. Na és? Tősgyökeres bagolyként állítom, hogy lehetséges időt szakítani a reggeli mozgásra, ha ezt kellően fontosnak tartjuk.

Hivatásom véleményem szerint pontosan erről szól. A változásról. Mekkora feladat alakítani személyiségünkön? Mondatainkon, amelyek „véletlenül” kicsúsznak a szánkon? Indulatokon, melyeket belső kényszerítő erő hajt? Vajon játszi könnyedséggel faraghatunk le korlátozó meggyőződéseinkből, vaskos és kőkemény védoszlopainkból, mikor épp belefáradunk önmagunk szívatásába?

A pszichoanalitikusok úgy tartják, hogy a változás azért bonyolult, mert késztetést érzünk arra, hogy megismételjük tapasztalatainkat ahhoz, hogy biztosak lehessünk benne, miként működnek a dolgok. Nincs kizárva, hogy többször egymás után belekóstolunk a pszichológusszerepbe párkapcsolatunkban. Így van ez a szenvedélybetegségnél is, mellyel szintén sokat foglalkoztam, de a klienseknek mindig elmondtam: a „visszaesés” lehet tanulságos, csupán egy gond van vele: „bele lehet dögleni”.

Tegyünk egy lépést a kellemes „halál” vízióját felhasználva a párkapcsolat világa felé. Párterápiás tapasztalataimból kiindulva, előfordul, hogy kifogy belőlünk a „szándék a változásra”. Ilyenkor népszerű, ugyanakkor vészjósló kijelentéseket teszünk konyhadiagnózisokba csomagolva: „A párom ilyen és ilyen. És pont.” Popper Péter szavait idézve, talán akkor igazán nagy a baj, amikor már „végszavazunk”. Te elkezded a szokásos kört, én meg rácsapok a folytatásra, és mindketten tudjuk, hogyan fogjuk befejezni. Az egymásba fonódó gyilkos megjegyzésekben nincs változatosság, legfeljebb látszólag tűnik úgy, mintha újszerűt és fontosat közölnénk. Nincs kedvem azon tűnődni, lehetne-e jobb, mert nem érdekel. Már előre mosolygunk. Nem a szituáció komikumán, inkább a rejtett, csendes gúnyunk okozta elégedettségünkben, ahogy konstatáljuk: „pont ezt vártam tőled”. Ha kísérletet is teszünk az egyezkedésre, akkor az érvek súlytalanul követik egymást, nem többek valamiféle godot-i okfejtésnél, a várakozás illúziója pedig elhiteti velünk, hogy majd történik valami. Az évek azonban csak telnek, és mint a fa kérgesedő gyűrűi, a mi arcunkon is fokozatosan barázdákat vágnak a lemondás szomorú árnyai. Azért ennyire nem vagyok negatív. A melankólia megérint, de pont elég belőle egy-két grammnyi.

Tehát. Változás, párkapcsolat. Ideje előhúzni a nyuszi fülét a kalapból. Miről fog szólni az irományom? És miért pont a párkapcsolat kerül a fókuszba?

Kialakult bennem az a meggyőződés, miszerint: sokunknak elsősorban és elsőként nem párkapcsolatra, inkább szakemberre lenne szüksége. Ugyanis utóbbi hiánya óhatatlanul hozza magával azt a következményt, hogy a pszichológusszerep nem másra hárul, mint a partnerre. Azt tapasztalom, hogy nem igazán értjük, pontosan mire lehet „használni” egy pszichológust. Ehhez is támpontokat kívánok adni.

Nemrégiben, épp ráérős délutáni hangulatban fürdőzve, megcsörrent a telefonom. Egy hölgy volt az, aki zaklatott hangon azonnal belevágott. Nem bírja tovább, segítsek neki! Feltételeztem, hogy valamilyen krízisben lehet, és pszichológusra kíván támaszkodni, esetleg mentőt is kell hívni hozzá. Nem rázhattam le ennyivel. Volt szabad negyedórám, megpróbáltam kicsit megnyugtatni. De nem igazán jutottunk előre. Gyanítottam, hogy jelen vannak nála a Ringel-féle preszuicidális szindróma jelei (beszűkülés, fokozódó indulat/agresszió, amely nem tud megnyilvánulni, menekülés a fantáziavilágba, akár öngyilkossági tervek), tehetetlenül, kétségbeesetten mesélt arról, hogy elhagyta a szeretett férfi (aki egyébként párhuzamos kapcsolatot futtatott mellette). Csak tanácsot akar kérni, mit tegyen, hogyan szerezze vissza, merthogy nekem állítólag van ilyen témában előadásom a YouTube-on. Kétségtelen, hogy a kezdetek kezdetekor feltettem egy hasonló anyagot (a legmeglepőbb számomra, hogy ez a kissé kiforratlan, régi stand up egyébként a legnépszerűbb szpícsem, annyi baj legyen), de az sem arról szól, amire a hölgy utalt. Nem manipulatív technikákról, olcsó megoldásokról, inkább a gyász erejének személyiségfejlesztő hatásáról, az önmagunknak való megbocsátásról értekezem benne, hogy mindezek után képesek vagyunk-e tiszta fejjel végiggondolni azt, hogy érdemes-e újra helyet biztosítani a másiknak az életünkben. Nem akartam ezzel a helyreigazítással ellökni magamtól a nőt, felajánlottam neki, hogy a későbbiekben beszélhetünk a kapcsolati kérdéseiről. Azonban szakemberként most úgy látom, másra lenne szüksége, mivel egy nappal előtte be is gyógyszerezte magát a lelki fájdalom elviselhetetlensége miatt. Javasoltam neki, hogy keresse fel minél gyorsabban a legközelebbi pszichiátriai gondozót vagy, ha ez nem megy, hívjon mentőt. Közölje, mi történt, hogy meg akarta magát ölni, és most is nagyon labilis a lelkiállapota. Nem ment át az üzenet. Adjak tanácsot, hogyan lehetnek újra együtt! Egyre erőszakosabban követelte tőlem. Tovább próbáltam nyugtatni, megkértem, hogy figyeljen rám, és elismételtem az előbbieket. De adjak tanácsot, hogyan csábíthatja vissza! Akkor váltottam, kifejtettem, hogy kérését azért félek teljesíteni, mert jelen állapotában veszélybe sodorhatnám vele. Így is elég elkeseredett, és ha mégsem működne az általam javasolt praktika (hiszen alig tudok valamit a kapcsolatáról), lehet, hogy csalódna, és még reményvesztettebbnek érezné magát. Most egy pszichiátriai kezelésre lenne szüksége, utána van értelme a kapcsolattal foglalkozni. Nem értette meg, így a nagyjából tíz perce tartó pingpongozást lekerekítve rövidre zártam: ennyit tudok mondani. Búcsúzáskor kissé ingerülten (mintha mást várt volna tőlem) odavágta: „ja, hát akkor ezzel se jutottam sokkal előrébb”. Ezen kevéssé bántódtam meg, mert szintén szenvedélybeteg klienseimtől már réges-rég megtanultam: „úgyis én tehetek mindenről, főleg arról, ha visszaesnek”. Elköszöntünk. Bízom benne, hogy még életben van. Tehát félreértés ne essék: egyáltalán nem célom gúnyolódni! Mert amiről esetleg az irónia nyelvén írok, amögött komoly szenvedésnyomás állhat.

A telefonáló hölgy esete megvilágította számomra, hogy sokan mennyire kétségbeesetten próbálják a másikból kipréselni azt a gyógyító élményt, amelyet magától őszintén nem nyújtana, de egy terápia esetleg biztosíthatná e többletet, és mennyi félreértés szövődik a pszichológus funkciója köré. Ha a pszichológusszerep nemes megbízatását a párunkra testáljuk, akarva-akaratlanul olyan atmoszférát alakíthatunk ki magunk körül, melyben előbb-utóbb szinte lehetetlen elkerülni a szorongást, a tehetetlenséget, azt, hogy önbecsülésünk, életvezetésünk romba dőljön.

Jó, jó, de miért éppen a párkapcsolat kerül a fókuszba? – szól rám a felettes énem hangja a fejemben. Vajon milyen gondokkal kopogtatnak be hozzám irodám ajtaján? Eltaláltad, általában kapcsolati bonyodalmakkal. Az anyám. A barátom. A pasim. A feleségem. A testvéreim. És még sorolhatnám. De fokozhatom is: tanácsadói munkásságom mellett szenvedélybetegek rehabilitációjával foglalkozva ugyanezt tapasztaltam: hiába érti meg a függő saját hazugságainak természetét, addikciójának összefüggésrendszerét, ha ugyanabba a szociális hálóba kerül vissza, ahonnan kiszabadult, akkor erősen borítékolható, hogy rövidebb-hosszabb idő elteltével vissza fog esni az aktív használatba. Mert még mindig kielégítőbb a szimbiotikus és egyben kizárólagos viszony a droggal, mint háborúzni azokkal az emberekkel, akik nem hajlandók letenni a fegyvert, vagy belesüppedni a magány mocsarába, melyben sosem ér le a lábunk. Beállva legalább nem kell átérezni azt, miként nyel el bennünket az elhanyagoltság lusta örvénye. Ha a hozzátartozó produkál elvonási tüneteket annak következtében, hogy már nem élvezheti a játszmák generálta érzelmi hasznokat, akkor pillanatnyilag kielégítőbb megoldásnak tűnhet az, ha újra a veszélyes anyaghoz nyúlunk. Tehát az örök törvényszerűséget nem hagyhatjuk figyelmen kívül: társas lénynek születtünk.

Mi a legmeghatározóbb kapcsolódási forma, amely személyiségünket a legalaposabban átmozgatja, mely a legdrasztikusabb tükröt mutathatja a számunkra? Ehhez nem kell a közönség segítsége, sőt felezni sem szükséges, biztosan te is tudod a választ: nem más, mint a párkapcsolat.

Pszichológushoz elmehetünk követelőző gyerekként, kritikus szülőként, infantilisen bohóckodó kamaszként, ő azért ül ott, hogy segítsen megérteni, miért választjuk ezeket a magatartási formákat, és dönthetünk-e helyette esetleg másképp. Sőt a legtutibb a dologban az, hogy ideális esetben nem küldenek el azért, mert egy-két időpontról nyomtalanul eltűnünk, próbáljuk megsérteni a terapeutánkat, vagy valamilyen eszközzel manipulálni akarjuk őt. Megütni természetesen a szakit sem lehet, de a lényeg akkor is ugyanaz marad: a megértés, a korrekció és a kapcsolat megélésén, alakításán keresztül a kliens támogatása abban, hogy új kötődési formát tanuljon. Elvárható-e ez a párunktól? Kötve hiszem.

Mivel pszichológusként már viszonylag feltérképeztem ennek a szerepnek a jellegzetességeit, szeretném munkámban bemutatni, hogy milyen eltérések vannak a két minőség között, válaszolni a magam módján arra a kérdésre, hogy mi az, ami például nem a partnerünkre tartozik, hanem egy szakemberre, valamint mennyi dolgunk lehet magunkkal azelőtt, mielőtt megnyomorítjuk egy „ártatlan” ember életét. A drámát az esetek többségében ketten csináljuk, mindenesetre javaslom, hogy elsőként a saját portánk előtt söprögessünk.

Kétségtelen, hogy találkozol majd sokkoló, akár karikaturizált gondolatmenetekkel és szituációkkal, de nagyon fontosnak tartom, hogy tudd: tisztában vagyok vele, mennyire nehéz alakítani olyan berögződéseken, mintákon, melyeket nem egy, hanem akár tíz-húsz éve folyamatosan újra és újra ismételgetünk.

Ejtsünk most néhány szót a stílusról. Miért használok fiktív, kitalált szereplőket? Nos, elsősorban azért, mert amikor nekiláttam a munkának, minduntalan belefutottam a saját haszontalanságérzetembe. Szóval csak körmöltem, körmöltem és körmöltem a sorokat végeláthatatlanul, amolyan klasszik self-help stílusban, és valahogy nem tudtam kapcsolódni ahhoz, amit teremtettem. Igyekeztem precíz lenni, pontos megfogalmazásokra törekedni, semmiképp nem eltérni a közízléstől, általános tanácsokkal szolgálni, melyeket bárki megfogadhat (például mondd ki az érzéseid, nőj fel érzelmileg, válj le a szüleidről és hasonlók), de nem élveztem a folyamatot. Egyszerűbben fogalmazva, marhára untam. Ha az olvasót kizárólag az érdekli, milyen általános ismérvei vannak a szülőkről való leválásnak, akár dr. Guglihoz is fordulhat.

Szerettem volna magamat is legalább annyira beletenni az egészbe, hogy minimum jól szórakozzak. Ezért arra gondoltam, hogy megpróbálkozom valami mással. Kibicnek lenni nem nagy művészet. Kéretlen tanácsokat osztogatni a játszmában résztvevőknek, miközben mi nem vállalunk kockázatot. Alkoholbeteg pácienseim között is számos „hogyan kellene” jellemű emberrel találkoztam. Nem akartam „hogyan kellene” pszichológus-író lenni, aki kinyilatkoztatja, hogy a közhelyes és lapos önsegítő anyagok ideje lejárt, ideje valami újat letenni az asztalra. Inkább leülök, és emelem a tétet, legrosszabb esetben bedobom a lapjaim, és majd a következő körben újra licitálok.

Az egyszerű nyelvezetnek, az általános életvezetési tanácsok terjesztésének is megvan a helye és ideje, bizonyára van, akinek ez a szimpatikus. Nem gondolom, hogy ami végül kijött belőlem, az „jobb”, mint a korábbi hasonló alkotások. De mindenképp az enyém. Játszani szerettem volna kicsit. Na persze nem úgy, mint Jigsaw a Fűrész című filmben, egyszerűen csak vágytam arra, hogy örömre leljek az írás során. Talán valamit feldolgozok ezzel, nincs kizárva, hogy gyógyítom magam.

A másik fontos ok, amiért kissé groteszk szereplőkkel, szatirikus eszközökkel operáltam, az az, hogy némileg egyetértek Csernus doktorral. Az emberek nehezen hallják meg a fontos információkat. Ugyanakkor én nem vagyok Csernus doki, és azt hiszem, nem is állna túl jól az ő stílusa. Vannak más eszközeim. Az egyik ilyen például az irónia, melyről a későbbiekben még szó fog esni, a másik a játékosság, és talán vannak néhányan, akik megelőlegezik nekem, hogy mondataim kígyószerű tekergése végül nem maró gúnyként, hanem könnyed és kíméletes megvilágosodásként hat. Úgyhogy ezekre hagyatkoztam.

Hátradőltem, és fokozatosan megteremtettem a szereplőket. Először dr. Geryt, aki nyilván nem teljesen azonos velem, hanem valamiféle egészséges és kifigurázott hibride gyermeki és szakmai minőségemnek, majd jött a többi hős is: Mr. Szakértő, Szimbiék és társaik. Névrokonomhoz hasonlóan kisebb Négyszögletű Kerek Erdőt telepítettem, vagy dr. Gery személyében Kosztolányi nyomán Esti Kornél jelmezébe bújtam. Hozzá kell tennem, Miss Probléma és a többi páciens – néhány alanyt leszámítva – nem konkrét személyekről lettek mintázva, inkább azt mondanám, ők afféle jelenségek.

Szóval a szatirikus hangvétellel, túlzásokkal tulajdonképpen stílusparódiákat igyekeztem alkotni, amelyek pont az abszurd szélsőségek által teszik nyilvánvalóvá az olvasónak a meggondolandó problémákat. Tud is velük azonosulni, de talán kevéssé érezheti bántásnak a sorokat, hiszen tudja: ilyen az életben nincs! Nem célom, hogy nevetségessé tegyek bárkit (is), az emberek enélkül is elég viccesek tudnak lenni. Engem is beleértve. Ettől függetlenül elrejtettem a fejezeteket indító terápiás beszélgetések, anekdoták között egy-két valósat (ezeket egyeztettem az illetékesekkel/kliensekkel), ha figyelmesen követed az írtakat, nem lesz bonyolult felismerni őket.

Minden szakasz tehát egy irodalmi jellegű betéttel indul (vagy dr. Gery terápiás órájával, vagy valamilyen anekdotával), ezt követi egy elmélkedős, „magyarázó” részlet, a „Töltőállomás”, hiszen egy hosszú és kimerítő verseny közben is érdemes néha kicsit megállni, bedobni pár szőlőcukrot, majd meghúzni a vizeskulacsot. A töltőállomáson kilépünk dr. Gery világából és összefoglalunk, eközben valós esetrészletekre is hivatkozom, tiszteletben tartva hús-vér klienseim történetét, elakadásait. Bár a jó vicceket nem szokták utólag értelmezni, azért pszichológusként mégiscsak feladatom használati útmutatást adni.

Feltűnhet, hogy a különböző fejezetekben egyaránt használom a páciens, valamint a kliens vagy időnként akár „ügyfél” megszólításokat. Ennek viszonylag egyszerű oka van. Egyfelől érintett vagyok a „klinikum” által, ezért a hozzám fordulók gyakran betegként kerülnek kapcsolatba velem. E szemlélet legfőképpen abban segít, hogy ne csupán a szenvedő és a szenvedésével akár másnak is gyötrelmet okozó embert lássam, hanem a betegségét, amelyet kezelni kell. Tanácsadóként, vállalkozóként azonban inkább „kliensként”, erőforrásokkal gazdagon megáldott individuumként tekintek a bejelentkezőkre és egyébként elárulom, az emberről mint folytonosságról, létezőről, ha megtehetem, általában így gondolkodom. Az ügyfél „titulus” is inkább üzletemberi minőségem terméke, ugyanis, igen, a pszichológiai tanácsadás is egyfajta szolgáltatás, ahol a vásárlóval közösen próbáljuk megtalálni a számára legideálisabb csomagot problémái megoldásához.

Szintén megjegyezném, hogy nincs egy általánosan elfogadott módszer, ahogy gyakorló pszichológusként dolgozni „kell”, ahogy nem létezik egyetlen kizárólagos metódus sem, mely kijelöli a tökéletes szerelmi viszony felépítéséhez elvárható útvonalakat. Szeretném felhívni a figyelmet egy fontos törvényszerűségre. Amíg úgy kezeljük a társunkat, mintha a pszichológusunk lenne, addig igen kicsi az esélyünk arra, hogy egy harmonikus, kölcsönös elégedettségen alapuló párkapcsolatot alakítsunk ki. Most, hogy ezeket mind tudod, hadd dördüljön el a startpisztoly és következzen a rajt. Felkiáltójel nélkül. Mert nem sietünk sehova.

EGY PSZICHOLÓGUSNAK SOSEM FÁJ A FEJE!

Játszmákról Eric Berne fogalmai alapján akkor beszélhetünk, ha ismétlődő és rejtett módon törekszünk valamiféle nyereségre kommunikációnk során. No de mi is az a nyereség? Van-e a játszmáknak áldozata? Elképzelhető olyan helyzet, mikor egy adott személy szinte kizárólag csak játszmáin keresztül képes kapcsolataiban létezni? Ismerjük meg Miss Problémát, aki vérbeli profiként űzi a „most rajtacsíptelek, te gazember” elnevezésű játékot.

Dr. Gerynek húzós napja volt. A harmadik vendégét várta, és bizony nem a legegyszerűbb esetével állt szemben. Felfigyelt arra, hogy már az ülések előtt megfájdult a feje, még mielőtt Miss Probléma megérkezett volna. Ez egy olyan erőteljes jelzésnek tűnt, amellyel szupervízióra kellett mennie.

Mi is az a szupervízió?

A pszichológus munka természetes velejárója, ahol megosztunk, kérdezünk, ötleteket kapunk arra vonatkozóan, hol is tartunk egy adott esettel. Ahol felhívják a figyelmünket arra, hogy „öreg, ezt bizony elszúrtad”. Időnként meg is dicsérnek, de zömmel inkább a jobbá tételen, a fejlődésen van a hangsúly.

Miss Probléma sok kellemetlenséget okozott dr. Gerynek. Ezt persze nem mondhatta, mivel tisztában volt vele: a pszichoszomatikus tüneteket nem a konkrét emberek váltják ki belőlünk, hanem a helyzetek, melyekbe kerülünk, és amelyek a tünetek megélésén keresztül üzennek valamit a számunkra. Ezek a testi felkiáltójelek általában igen szimbolikusak, másra következtethetünk egy sajgó kobakból, mint vastagbélgyulladásunkból vagy hallási defektünkből. A doktor, ahogy a köznyelv fogalmaz, kétségkívül túlagyalta a szitut, ugyanis Miss Probléma olyan mérgező gondolati örvény közepette pörgött be a pszichológiai tanácsadó szobájába, hogy már attól agytumora lett a szakembernek.

No de ismerjük meg először Miss Problémát. Ugyanis már megérkezett, és a váróban ücsörögve vérfagyasztó türelemmel készült a pillanatra, hogy „lecsapjon”. Ránézésre nem tűnt ijesztőnek, középkorú, az átlagnál alacsonyabb termete, kissé erőtlen fizikuma korántsem kölcsönzött számára feltűnő presztízst, de a nézése… Az maga volt a színtiszta ragadós szurok. Nem lehetett előle kitérni, elfordulni, olyan intenzitással szögezte a földhöz áldozatait, hogy azok számára csak némi elcsuklott hangon való könyörgés maradt utolsó mentsvárként.

Miss Probléma peckesen kihúzva magát, a szokásos fogadtatás előtt, pedantériás erőfeszítései közepette, gondosan megigazította vastag keretes, ovális, mindent látó szemüvegét orrnyergén, majd ismét (sokadjára) szemügyre vette a hirdetőtábla promóciós üzenetét és fogalmazványát, melyben pszichológusunk reklámozza magát pácienseinek.

BAJOD VAN ANYÁDÉKKAL?

GYAKRAN HERGELED A FELESÉGED?

Vegyél részt professzionális párkapcsolati tanácsadásomon,
és elárulom, hogyan hergeld a feleséged
anyád ellen, így két legyet ütsz 1 csapásra!

Ezenkívül a következő speciális szolgáltatásokkal
tudok a rendelkezésedre állni:

- mediációs célú konzultáció szkinhed és roma őslakosok között

- szupportív technikák a másnaposság ellen egyetemistáknak

- turborelax-oktatás, mielőtt felhúznád a főnököd a kerítésre

- szexuálterápia, avagy hogyan bírd fél percnél tovább Viagra nélkül 60 év felett optimista nyugdíjasoknak

- önismereti beszélgetések a gyűlöletről depresszív kliensek számára

- bogárgyűjtés kényszereseknek

- empátiagyakorlatok lelkiismeretes szociopatáknak

- Hello Kitty bábterápia ártatlan pedofiloknak

Természetesen ez mind csupán költői túlzás, de jobban hangzik, mintha azt írtam volna: „ismerd meg önmagad”.

Mi ez a tegező hangnem? A pszichológus kötelezettsége nem a magázódás lenne? A doktor ebben szabadelvűnek számított. A nyilvánosság előtt a tegeződés elveit követte, hogy ezzel is segítse az ember-ember összehangolódást, a rendelőn belül pedig páciense igényeire szabta e formulát. Mikor mi tűnt kézenfekvőnek, indokoltnak. Kezdjük máris egy magázódós tanulmánnyal.

Miss Probléma maga sem tudta, miért, de tudott azonosulni az üzenettel, bár abban erősen kételkedett, hogy bogárgyűjtéssel vagy empátiagyakorlatokkal feloldhatná a benne dúló spártai harcokat. Szinte a téveszmék határait súroló fantáziákat ápolt arról, hogy a férfiak miért a világ legalávalóbb gazemberei, valamint hogyan okoznak csalódást a szebbik nemnek. Előtörténetére vonatkozóan kevéssé tűnt önreflektívnek, apja elérhetetlensége és nevelési balfogásai felett elegánsan szemet hunyt, ha túláltalánosításai során azt kellett realizálnia, hogy férfi felmenője nem az egyetlen referencia az univerzumban.

Ezek után persze jogosan merül fel az a kérdés, hogy a fenébe került ő egyáltalán egy pszichológus rendelőjébe? Máris elmesélem. Történt egyszer, hogy Miss Probléma az előkelő madaras címerű bevásárlóközpontban ténfergett – ahonnan egyébként hamarosan megtudjuk, hogy miért, de kitiltották – és egyik kedvenc időtöltését végezte. Szanált. Ez nagyjából annyit jelentett, hogy sasszemével razziázva kereste a szerinte eladásra alkalmatlan, rothadt zöldségeket, illetve lejárt élelmiszereket, és ahogy kell, összegyűjtötte őket kosarába, majd kihajigálta őket a szemétbe az áruházak alagsorában. Az kevéssé zavarta, hogy a még el nem adott termékek a boltok tulajdonában álltak, szerinte a jó cél érdekében néha igenis szükséges az árral szemben úsznunk. Megesett, hogy „szanálás” közben, többszöri felszólítás után, próbálta volna őt kiebrudalni a biztonsági őrnek nevezett nyugdíjas bácsi, bár nem sok sikerrel, mert Miss Probléma, ahogy hozzáértek, a kezében szorongatott köteg sárgarépával püfölni kezdte az őt megragadó szerencsétlen alkalmazottat. Ezen incidensek folyományaként hódolhatott másik két kedvenc romantikus hobbijának – Anyegin után szabadon –, a keresetlevél-írásnak és a „perelésnek” is. A madaras bolttal szemben legalább százhúsz pert indított, a legkülönbözőbb címeken, időnként a fogyasztóvédelmi törvény egyes tételeire, máskor finomabb, a büntetőjog által szankcionált cselekedetekre hivatkozott. És megesett, hogy nyert is, mert az „idióta vénasszony” jellemzés, melyet a kasszástól hallott, akárhogy vizsgáljuk, nem szabad véleményalkotásnak, hanem inkább becsületsértésnek minősül. Bár az ilyen megjegyzéseket általában elengedjük és elfelejtjük, tudnunk kell, hogy Miss Probléma sosem felejtett.

Tehát épp kinézett magának egy szanálni való, kissé megkérgesedett krumplidarabot, mikor egy kéz nyúlt pont afelé, ahol az ő célpontja is lapult, így a két tenyér szinte azonos időben tapintotta meg a corpus delicti-nek tűnő burgonyát. Sejthetjük, dr. Gery tenyere volt a másik versenyző. Képzeljük ehhez most hozzá azt a meglepődés utáni önkéntelen összenézést, mely a szándékok kereszteződéséből és találkozásából adódhat, és időzzünk el egy pillanatig annál a jelenetnél, ahogy dr. Gery felismeri az etikett alapszabályait és visszafogja ősagya ragadozó hajlamát, teret engedve ezzel a nála idősebb asszonyságnak: „Csak tessék, hölgyem.” Ha már ilyen úriemberre akadt, gondolta, beavatja dr. Geryt filozófiájának rejtelmeibe, aki megérezve a sokkoló tolakodást, kissé gyáva módon felkínálta névjegykártyáját Miss Problémának. Felvetette az eszmecsere más körülmények között történő folytatásának lehetőségét. Arra számított, hogy Miss Probléma sosem fogja felhívni. Részben igaza is lett. Telefonálni ugyan nem telefonált Miss Probléma, de másnap reggel már a rendelője csengőjét nyomta, mint a süket bolond és követelte a beígért konzultációt. Mikor rájött, hogy fizetnie is kellene, már nem tetszett neki annyira a dolog, ahogy azt látni is fogjuk a továbbiakban.

– Üdvözlöm! – szólt dr. Gery kimért, de annál határozottabb hangon.

A köszönés mihamarabbi ledarálása sejtette, hogy emberünk hamar túl akart lenni a kellemetlen formaságokon, már csak azért is, mert Miss Probléma minden lehetőséget megragadott arra, hogy a világgal szembeni könyörtelen attitűdjét ráborítsa a környezetében élőkre. Férje, az a „semmirekellő, mihaszna alak” párkapcsolatuk második esztendeje óta egyre gyakrabban óhajtotta barátai társaságát, Miss Probléma pedig ezzel párhuzamosan növelte meg szemrehányásainak mennyiségét. „Kiskapuzol, te mihaszna!” – köszöntötte rikácsolva a küszöböt átlépő, a beígért időponthoz képest késő férjurát. Durva nyitásával elérte pillanatnyi célját, mert megszeppent ugyan a „mihaszna”, és fűt-fát ígért, mégsem akart tanulni az asszony intelmeiből. Másnap még később ért haza. Miss Problémának sajnos nem esett le az elhúzódó késések csillogó tantusza. „Máshol szívesebben lennék.” Számára semmi nem volt elég jó. Az élet olyan kimeríthetetlen elégedetlenségforrásként létezett előtte, mint egy katonai kiképzőtisztnek bármely közlegény, akit kellőképpen megtörni, de legalábbis idomítani elhanyagolhatatlan cselekedetnek minősült, ha azt akarják elérni, hogy a későbbiekben megfelelő szolgálatot teljesítsen. A „Hogy van? Netalántán szép napunk van, nemde?” fordulatok Miss Problémával szemben előre borítékolt öngyilkosságnak bizonyultak. Előbbit azonnal le is csapta azzal, hogy:

– Még kérdezi? Felszálltam a BKV-ra, ami ugye késett, hát minek fizeti az ember ezeknek a trógereknek a kilencezer-ötszázas bérletet? És ha már díj meg BKV, hát az anyjuk hátán fogom ezeket megtépni, mi az, hogy százhúsz forintot kérnek azért, hogy a dolgom elvégezhessem a nyilvánosban? Aztán majdnem nem bírtam leülni, a külvárosi suttyó ott telefonált mellettem kihangosítva, bájcsevegett ugye a drága, de az ember nem szólhat, mert szabad országban élünk! Csikorgott a fékezéskor a kerék, ahogy felszántotta az aszfaltot, hát hangtompítóra nem tellett a vállalatnak? A villamos ránk villogott, a telefonomon meg nem tudtam feloldani az ujjlenyomatos billentyűzárat, mit képzelnek ezek, hogyha bedagad az ember ujja a rázuhanó cseréptől, akkor már oda a biztonság? Netalántán a bütykös, sajgó középsőt nyomjam oda a szerkezethez? Ezt meg ugye nem is említettem még, hétvégén a tetőszerkezetet javította az a „mihaszna alak”, én odamegyek hozzá, kérdem, mit főzzek ebédre: erre csak annyit válaszol vissza, jó lesz a szokásos! Amire én felkiabáltam neki, hogy meddig akarsz még így élni, te „mihaszna”, erre úgy összerezzent a hangomtól a kákabélű, liliomlelkű, pisztrángképű vadbarma, mint a nyárfalevél, majd leejtette a cserepet, amit a kezében tartott az a „semmirekellő”, és kinek az ujját zúzta össze? Hát az enyimét! Aztán jön nekem azzal a kis muzsik, hogy feloldja ő a billentyűzárat! Kérdi, mi a kód, hát rávágtam, hogy a házassági évfordulónk dátuma! Most meg így már újraéleszthetetlen az egész, és még kérdezi a doktor úr, hogy hogy vagyok?

– Ez valóban nagyon megterhelő lehet. Mégis meglep, milyen különleges jelzőkkel illeti a férjét. Utoljára, ha jól hallottam, mintha parasztnak nevezte volna.

– Muzsiknak! Jobbágyból lett paraszt! Nekem köszönheti, hogy felszabadítottam a mihasznát, erre meg ez a hála? Ez a jussom ennyi év küszködés után?

Igazi sakk-matt helyzet elé kerültünk. Az együgyű, de annál gyávább férfiú a másodperc törtrésze alatt végigfuttathatja fejében a közelben fellelhető üzleteket, majd rekordgyorsasággal beszerezheti személyre szabott fájdalomcsillapítóját, amely mellett már elviselhetőbbnek tűnnek a „sors”, akarom mondani, a házsártos feleség csapásai. Itt nekünk befellegzett. Gőzhengerként söpörték le a királyt a tábláról, mint az ufók Washingtont A függetlenség napjá-ban, csak itt se megmentő, se tanácsadó nem található, aki tuti tippekkel látná el az amerikai elnököt, miként tudná megtépázott tekintélyét a kiszolgáltatott és tehetetlen helyzetben megőrizni, valamint hogyan statuálja önmagát a biztonság és irányítás örök szobraként. Épp ezek miatt húzta be fülét-farkát dr. Gery, hogy fel ne dobja azt a bizonyos magas labdát, mely ebben az esetben akár az égboltig is felívelhetne, a lecsapó pedig olyan erővel öklözne bele, hogy ezen ártalmatlannak látszó gömb játékszer mélységes krátert hagyna maga után a földbe fúródásakor. Szóval csak finoman, ahogy szoktam volt mondani, „lájtosan” érdeklődött a doktor.

Természetesen a férj menekült otthonról, mert ezt képtelenség volt elviselni. A dokinak meg állandóan fájt a feje az ülések előtti estén, eleinte apró gyomorrángásokat is észlelt magán, melyeket kezdetben az elfogyasztott vacsorának tulajdonított, de ő maga is tudta, hogy efféle önámítással az ő szakmai ismeretei mellett ostobaság lenne élnie. Ez bizony szorongásos tünet volt a javából. Mit is lehet csinálni egy olyan asszonnyal, aki még a fejére vadászó, megveszekedett, rögeszmés pszichopatát is képes lenne kikergetni a világból? Talán elfogadni? Kemény konfrontációkon keresztül a képébe nyomni a csúnya, ámde annál őszintébb tükröcskét?

Miss Probléma monológja végeztével serényen bevágtatott az elegánsan berendezett szobába, ahol ízlésesen összeválogatott bútorzat fogadta, és a bukóablakokon keresztül lágyan beszűrődött a napfény. A klíma kiválónak bizonyult. Tavaszi, kellemesen bizsergető, langyos meleg töltötte be a teret, helyet adva a szabadon áramló, játékos oxigénmolekuláknak. Semmi feszengést vagy frusztrációt keltő, fület sértő hanghatás nem zavarhatta meg a páciens nyugalmát. Szinte már attól gyógyulni lehetett, ha valaki szimplán lehuppant a test kényelmét minden szempontból kiszolgáló fotelbe, még a száját se kellett kinyitnia hozzá, ami azért igen nagy luxusnak számított egy pszichológiai tanácsadáson.

Nem véletlenül érzékeltettem a körülmények varázsából eredő fantasztikus összhatást, mert ha Miss Probléma személyiségének mélyebb rétegeibe próbálunk behatolni, akkor a szituációban feszülő kontraszt nyilvánvaló, és könnyen beláthatjuk: ott aztán iszonyatos rendetlenség és pókhálós kupleráj van. Tudatalattija olyannak hatott, mint egy elpusztult dögökkel telipakolt középkori pince, amely több évezrede lakat alatt állt, és az iszonyatos, terjengő tetemszagot akként konzerválta magában, hogy az semmilyen irányba sem volt képes szabadulni kelepcéjéből. Így a keletkezett bűz, a rothadás, a természet törvényei következtében generálódó egyéb kölcsönhatásokkal karöltve csak évről évre gyarapodott, és mivel utat törni nem tudott magának e rejtett kamrákból, a testnek sem maradt más választása, csupán annyi, hogy az orrot használja amolyan eltávolító rendszerként (hiszen nem akarhatta, hogy megsemmisüljön az őt éltető monstrum). E szélső járatban annyi méreganyag, törmelék gyűlt fel, hogy Miss Probléma kénytelen volt kitisztítani. Egyszóval: fikázott. A fröcsögés mámorában néhány pillanatra érezhette belsejében a hatalom és az irányítás adta erőt, mellyel kiszolgáltatottá tehetett bárkit, akit csak kívánt. Nem is történt ez másképp a terápiás foglalkozáson sem, ma igazán elemében volt, és rögtön vadul kifogásolnivalókat talált. Néha szemléletesebben fel tudta idézni magában terapeutájával való dühös kirohanásainak hangulatát, mint magát a konkrét körülményt, amely miatt kivetette játszmája horgát dr. Gery elé:

– Kérem szépen, 18.01 perc van. Én magának 50 percért fizetek 10 ezer forintot. Hogy lesz ez akkor, doktor úr?

Azért veszélyes az iménti kérdés, mert mind a jófej, mind a keményszívűen megrágott falat cigányútra szaladhat. Számos ember érezheti ezt a tehetetlenséget és zavarodottságot, aki már maga is töltött be pszichológusi szerepet párkapcsolatában, nevezetesen, hogy sehogy se tud megfelelni a kérdésnek, mert bárhogy is reagál, azért bizony retorzió jár. Vegyük az egyik lehetőséget: mondjuk, odavágok arra a bizonyos asztalra: „Az isten áldja már meg! Kérem, mit szórakozik itt velem egy percen! Az emberi esendőség mellékterméke az, hogy lehetetlen a dolgokat tökéletesen kivitelezni!” Miss Probléma erre felpattanhat, és szitkok áradatát zúdítva a terapeutára, mindenféle légből kapott perekkel fenyegetőzve kirohanhat az épületből. A másik opció: „OK, akkor ráhúzunk még hatvan másodpercet.” Ééééés… már be is kaptuk a nekünk felkínált horgot! Ugyanis… Miss Probléma nem is várt másra, mintsem arra, hogy elrúgja a lepattanót: „Ezt a szakmai alávalóságot! – mondaná össztüzét ránk irányítva. – A pszichológus, aki képtelen betartani a kereteket! Akkor legközelebb tán majd tízperces csúszással indulunk, hogy aztán rápakolhassunk a végire vagy húszat, míg az örökkévalóságig húzódó titkárnői csevegésbe nem fullad az egész terápiánk?” Lényeges tehát, hogy ennek a kérdésnek végső soron nem is megfelelni kell, hanem első körben felismerni azt, hogy ez egy játszma. Nem a jó választ kell keresni! Ugyanis Miss Probléma abban is megtalálná a hibát.

De miért is lenne elvárható egy viszonylag normális magánembertől, hogy képzett játszmaspecialista, bombahatástalanító legyen? Nem azért lépünk bele egy szerelmi viszonyba, hogy szétszálazzuk az összetekeredett cipőfűzőt, amelyet egy unatkozó általános iskolás csomózott össze annyira átláthatatlanul, hogy az ember feje belefájdul, mire ráakad a helyes megoldóképletre. Dr. Gery egyet hátralépve a steril empátia és visszatükrözés biztonságos megoldását választotta:

– Őszintén sajnálom, hogy elment egy perc az alkalom elejéből, és hogy ez magát ilyen rosszul érinti. Kérem, próbáljuk megérteni, vajon mi frusztrálja ebben az esetben ennyire.

Dr. Gery Miss Problémán keresztül szembesült azzal a párkapcsolati nehézséggel, mely jellemezte kortársait. Mikor valaki képtelen elfogadni a partnerét, egész egyszerűen azért, mert tele van frusztrációval, melyet talán a gyerekkorából, esetleg valamilyen előző életéből hordozott magával. Dr. Gery egyszer mégis megpróbált Miss Problémával projektív tesztet felvenni, amely csúfos kudarccal zárult. A projektív tesztek lényege tulajdonképpen az, hogy beindítsuk a kliens tudattalan asszociációit, ezáltal közelebb kerülhessünk problémáinak lényegéhez. Miss Probléma azonban nem az asszociációit ecsetelte, ennél velősebben reagált a feladatra:

– Csúnya. Ezt még a vécébe se tenném ki. Doktor úr, mennyit költött maga ezekre? Harmincezer forintot? Elment az esze? Pingálok magának különbet, ha akarja!

Ekkor dr. Gery módszert váltott, hanyagolják a teszteket, kíséreljenek meg módosult tudatállapotba kerülni, hátha abból kiderül valamilyen okosság. Miss Probléma a sikeres relaxáció bekövetkeztével (mellyel dr. Gery egy pillanatra azt érezte, végre apró győzelmet aratott) máris a következő észrevételekkel tarkította önfeltárását:

– Nos. A Megasztár döntőn ülök. Én vagyok a zsűri egy személyben. Itt dalolászik valami lányka. Pontoznom kéne, de csak nullás táblák vannak itt előttem. Különösebben nem zavar ez a körülmény. Mi mást mutathatnék fel neki? Be is van rekedve, úgy rikácsol itt, mint egy torokgyíkos varjú. Nyervog nekem a túlsúlyos koca, hogy a mókus rakjon fészket a dagadt picsájába! A kép is szemcsés, állítson már az antennán, doktor úr!

Így csúszott vakvágányra ez a kísérlet is. Dr. Gery ezt követően más elhatározásra jutott, úgy döntött, személyközpontú fortéllyal élve Miss Probléma „megtartását, visszatükrözését” fogja elsődleges célként kitűzni. A személyközpontú visszatükrözés nem puszta repetitív szósaláta („mindegy, mit halandzsázunk, csak ismételgessük bőszen a páciens szavait”), hanem okosan szupportív, mégsem kritikus hangvételű eszköz, mely fokozza a kliens elfogadással kapcsolatos élményét és javítja az önreflexióját. Például a beteg lesütve a szemét a következőt mondja: „elegem van abból, hogy senki nem ért meg”, mire a szakember a következőt válaszolja: „Kemény dió lehet bizalmat szavazni és elhinni, hogy létezik bárki, aki megértené, mikor ennyire elkeseredettnek érzi magát.”

Az idő nehézkesen vánszorgott, a nagymutató szándékosan nem akart haladni, mintha egy láthatatlan, de erőteljes kéz próbálta volna visszatartani a kontrollálhatatlant. Az indulatokat bizony tárolni kellett, nem működött a „majd holnap átbeszéljük, ma fáj a fejem” kibúvó, amellyel a kapcsolati hadszíntéren annyiszor találkozhatunk. Csak az itt és most létezett. A fejfájás tökéletes hivatkozás a párkapcsolatban abban az esetben, ha nem akarunk szexelni, beszélgetni vagy egyszerűen csak hosszúnak bizonyult a nap és megtelt a rendszer. Utóbbit alapul véve terapeutánk elméjében is egyre egyértelműbbnek tűnt a test kínzó üzenete. Mégsem lehetett kibújni a felelősség alól. Ekkor Miss Probléma egy első látásra gyűrött papírlapot vett elő. Furcsa sárga foltok szegélyezték a lomtalanításról elcsent fecnit, felületén az elfolyt tinta misztikus kincses térkép hangulatát keltette.

– Doktor úr, hadd könnyítsek a feladatán, bár elvárható lenne, hogy rálásson, de ha már ennyit fizettem érte, akkor segítek kitalálni, hogy mi mindennel kellene foglalatoskodnunk. Szorgoskodtam kicsit. Tessék, fogja meg. Itt van ez a lista, rajta száz tétel. Ezekkel kapcsolatosan felülbírálati kérelmem benyújtom.

A doktor hunyorogva, óvatosan kézbe vette a vészterhes időket megjárt dokumentumot, tekintete egyből annak elsárgult főcímére vándorolt: „Feltételeim, ha nem akarsz egy koszos csomagtartóban zötyögni.” Ezután máris következett az egyes pont, félreérthetetlen kívánsággal: „dobd ki a lyukas zoknijaid!”

– Hölgyem, ez kire vonatkozik? Mármint a zoknis követelése?

– Nem követelés! Talán, ha belépek egy étterembe, követelnem kell, hogy kiszolgáljanak, vagy ön például követeli a fogkeféjétől este, mikor a szájába dugja, hogy legyen szíves, súrolja körbe a zománcot? Ugye hogy nem? Ezek feltételek, melyek nélkül nem forog a Föld, az elvetett magokból nem kel ki a növény, bármilyen jó szándék rejlik az elültetés mögött. Feltételeim teljesíteni kell ahhoz, hogy a világ elemei megtalálják helyüket a periódusos rendszerben. Amikor látom ezeket az elkorcsosult lényeket, csak arra tudok gondolni, hogy miért nem tette meg az anyjuk azt a szívességet, hogy időben elkötteti magát! És még azzal jönnek, hogy túl kritikus vagyok, meg így meg úgy. Legutóbb közöltem az egyik ilyen őstulokkal, hogy drágaságom, ha én kritikus lennék, te már rég megírtad volna a végrendeleted! Reális vagyok, aranyom! Ha nem vagy képes megszabadulni a felesleges lábbelitől, majd kapsz tőlem ajándékba egy spanyolcsizmát! – zárta le a még el sem kezdett vitát Miss Probléma.

– Azt hiszem, értem. Tehát, ha találkozik valakivel, aki lyukas zoknit visel, vagy talán pontosabb, ha úgy fogalmazok, aki méltatlan ahhoz, hogy ezt az igénytelenséget kiküszöbölje, ön riadót fúj, és elfordul az esztétikumot megszentségtelenítő személytől?

– Hogyne! – csillant fel a szeme Miss Problémának. – Végre kezd egy rugóra járni az agyunk, doktor úr! Ön szerint nem ezt kéne tennem? Miféle élet az, ahol megkerüljük a szakrális evidenciákat, ahol bárki kényére-kedvére vicceket mesélhet a temetőben, netalántán meztelenül fotózkodhat a zsinagóga szent képeivel?

– Ön szerint indokolt hasonló elbírálás alá venni a profanációt a lyukas zokni esetével? Ön hogy látja, ha megkérdeznénk száz embert, hányan állítanák azt, hogy egy szentkép megcsúfolása legalább annyira megbotránkoztató, mint az agglegény szegényes, selejtezetlen fiókjában maradt szakadt ruhanemű?

A doki ekkor suttyomban a hölgyre nézett, lopva végigmérve annak öltözetét. Az óvatosság természetes megélés egy olyan személy mellett, akit önérzetessége miatt legalább olyan könnyű megsérteni, mint amilyen egyszerűen ő gázol bele a környezetében élők lelkébe jogosultságai tüzétől fűtve. Az önérzetesség veszélyes találmány. Egyfelől óvhatjuk vele értékeinket, de gyakran nem vesszük észre, hogy az önérzetesség nevében hiába hivatkozunk retorikánkban az együttélés alapvető szabályaira, mondandónk centrumában valójában az én áll. Így szigetelhetjük el magunkat embertársainktól, akiknek rajtunk kívül természetesen más fontosabb dolguk is akad. Az önérzetesség büszkesége hamis, elhiteti velünk, hogy mások is felnéznek ránk kiállásunk miatt, holott általában frusztrációt, félelmet vagy szerencsésebb esetben sajnálatot éreznek irántunk. A kóros önérzet hatásos gyógyszere az önirónia. Miss Probléma minden bizonnyal küzdött ezzel a nyavalyával.

Dr. Gery előszeretettel alkalmazta a „ha megkérdeznénk száz embert, hányan mondanák”, illetve a „kívülről ez úgy tűnik, hogy” konfrontációs technikákat. Verbális ügyeskedéseivel mérsékelni kívánta a páciens ellenállását, némi távolságot tartva a kifogásolt részlettől, gondolkodásra késztetve őt. Ugyanakkor nem kerülte meg a racionalitás követelményeit se. Ha úgy kezdjük, hogy „kívülről ez felelőtlenségnek tűnik”, vagy „száz emberből vajon hányan tartanák ezt felelősségteljes viselkedésnek”, azzal kicsit kivesszük magunkat a képletből terapeutaként, tehát a szembesítés ténye adott marad, annak intenzitása azonban csökkenhet. Kétségtelenül hozzátartozik ehhez a munkához, hogy a páciens indulatait kikerülni sosem lehet, ugyanis aki így próbál eljárni, az nem ajánlja fel magát „kötődési személyként”, tehát nem tud segíteni abban sem, hogy emberünk megtanulja kialakítani a kapcsolódás biztonságosabb, egészségesebb módjait.

– Szóval ön szerint fontosabb száz ember véleménye, mint a saját pácienséé, doktor úr? – váltott halk, de annál baljósabb tónusra Miss Probléma hangja, szeme fürkészően villogott a rendelő természetes fényében. – Hát itt tartunk? Tehát ha önt felkeresi valaki, és őszintén megvallja fájdalmát, képes ilyen olcsó módon visszadobni a labdát?

Hogy visszautaljak, itt sem a nyertes válasz megtalálása a cél. Ismét benne vagyunk a csávában, egy újabb játszma lehetősége villant fel előttünk, mint a tompán feketéllő felhő a sugárzó égbolt szegletében. Ez túl melankolikus hasonlat. Inkább, mint a biztosítási ügynök a kagyló túlsó oldalán, aki azzal indít, hogy „volna néhány perce?, majd órákig hallgathatjuk a kiselőadását a különböző árajánlatokról egészen addig, míg már arról érdeklődik, hogy egy esetleges autószerencsétlenség után hány cukorral kérjük a kávét a kórházi kezelés alatt.

A kiforgatott szavak, a fogalmak és jelenségek összemosása, saját érdekeink szerinti tálalása közkedvelt eszköze a szenvedélybetegeknek is. Mikor azzal jönnek, hogy az alkoholmentes sör nem veszélyes (miközben pszichológiai addikciójukat és sóvárgásukat ugyanúgy táplálják vele), vagy valaminek az elhallgatása nem őszintétlenség (hiszen ahhoz, hogy hazugság legyen, beszélni kell róla), vagy ha csak egyszer iszom egy hónapban (de akkor három napig megállás nélkül), az nem függőség, akkor nem szabad elfelejteni, hogy épp egy élethazugság megerősítéséhez kértek fel bennünket. Önfelmentésre várnak, hogy hamisságaikat beteljesíthessék, folytathassák az addikt magatartást, majd sorsuk következetes lerombolása végén meglepődve tárhassák szét karjukat a világrend igazságtalanságára hivatkozva. Jelen felütésünkben is ez a helyzet, Miss Probléma önmagát áldozatként tüntetné fel (akit nem értenek meg), a szakit pedig rosszindulatú fráterként, aki híján van az empátiának, végeredményben mégis megfordul a képlet, az áldozatból elkövető, a vélt abúzerből sértett válik.

Ha besétálunk a csapdába, elismerjük, hogy túllőttünk a célon, az ülés végére mégis olyan frusztráció ragad belénk, hogy legszívesebben telibe vernénk… pontosítanék, szívnánk egy kis friss levegőt. Ezt érdemes elkerülni. Dr. Gery tehát antitézisként ismét a korrekt visszatükrözést választotta, belecsempészve ebbe némi rejtett terápiás sugalmat.

– Őszintén sajnálom, hogy csalódottnak érzi magát. Megértem, hogy könnyű figyelmetlenségnek venni a százemberes hasonlatom egy százas jobbító lista birtokában.