Borítószöveg

Amikor megérkezik Londonba, Felicity szeme előtt három cél lebeg: hogy meglátogassa az édesanyját, fejlessze az angoltudását, és elvégezze a titkárnőképző tanfolyamot.

Valójában van egy negyedik célja is: hogy megtalálja az igazit.

Az anyjával gyakran összezördülnek, és nagyon hiányzik neki a kissé kaotikus, de szeretetteli provence-i otthona és a népes család, amelyet ott hagyott. De csak egy évig kell kibírnia, biztatja magát, aztán visszamehet Franciaországba, és festő lehet belőle.

A véletlen azonban úgy hozza, hogy egy napon a Temze partján belebotlik a legérdekesebb fiatalemberbe, akivel valaha találkozott.

Oliver egy hajón lakik, furcsa munkái vannak, és amikor ideje engedi, iszapbúvárként kincset keres a folyóban. Hamar kiderül, hogy a vonzalom kölcsönös, de Felicity tudja, hogy az édesanyja nem ilyen férfit képzel mellé, úgyhogy ezt a csatát még meg kell vívnia...

Fordította

Megyeri Léna

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Katie Fforde: From London with Love

CENTURY, is part of the Penguin Random House group
of companies whose addresses can be found
at global.penguinrandomhouse.com, 2025

Első kiadás

Copyright 2024 © Katie Fforde Ltd

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Megyeri Léna, 2026

Minden jog fenntartva

Névtipográfia © Ruth Rowland

ISBN 978-963-604-826-6

Felelős kiadó Kiss Béla

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Szalkai Diána

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Népes családomnak

A szerző jegyzete

A történet 1968–69-ben játszódik, amikor az iszapbúvárkodást még nem szabályozták. Manapság ez a tevékenység engedélyhez kötött, csak tapasztalt iszapbúvár mellett végezhető.

Első fejezet

London, 1968 ősze

– Biztos nem akarod, hogy bemenjek veled? – kérdezte David.

Félicité mosolyogva a férfi karjára tette a kezét. Úgy tekintett rá, mint egy kedves nagybácsira, aki mindig mellette áll és támogatja, de túlságosan aggódik érte.

– Egyedül akarom végigcsinálni. Hiszen az anyámról van szó, még akkor is, ha nem ő nevelt fel.

Az autóban ültek a Cheyne Walkon a Chelsea negyedben egy impozáns háromemeletes épület előtt. Félicité úgy hallotta, nagyon elegáns környék, de nem lepte meg, hogy az anyja ilyen helyen lakik.

– Nos, ne hagyd, hogy most kezdjen nevelni – mondta David. – Te így vagy tökéletes. És legfőképp ne hagyd, hogy leszoktasson a francia akcentusodról. Igazán bájos.

Félicité döbbenten nézett rá.

– Van akcentusom?

– Nagyon enyhe. Franciaországban nőttél fel, ott jártál iskolába. Ez normális.

Félicitét kissé bántotta a megjegyzés.

– Azt hittem, tökéletesen beszélek angolul.

– Így is van, drágám! – Félicité érzése szerint David már bánta, hogy felhozta a témát. A férfi ránézett. – Ne lepődj meg, ha anyád féltékeny lesz rád. Nagyon csinos vagy, sőt szép, ami a szüleidet ismerve nem csoda. De lehet, hogy Lucinda nem örül neki. Fenyegetést jelentesz számára.

Félicité tudta, hogy kellemes a megjelenése – elég figyelmet kapott az iskolában a fiúktól ahhoz, hogy rájöjjön –, de azt azért nehezen tudta elhinni, hogy az anyja féltékeny lenne rá. Ő nem volt különösebben elégedett magával. Vállig érő haja például nem volt sem szőke, mint az anyjáé, sem fekete, mint az apjáé. Inkább amolyan karamellbarna volt. Legalább az apja sötét szemét örökölte, de arról meg úgy érezte, nem illik a haja színéhez. Magas volt, és vékony, ennek örült. David egyszer azt mondta, retroussé orra van, ami, mint megtudta, azt jelenti, hogy enyhén felfelé hajlik. Félicitét nem nagyon foglalkoztatta a külseje, de azt tudta, hogy az anyja kritikus szemmel fogja vizslatni. Remélte, hogy sikerrel veszi az akadályt.

– Biztos vagyok benne, hogy minden rendben lesz – mondta. – Most bemegyek. És igen, tudom, hogy azonnal eljössz értem, ha nem érzem jól magam. Nyugodj meg! Lexi azt mondta, London csodálatos város, és a titkárnőtanfolyamon sok barátot szerzek majd.

David sóhajtott.

– Alexandra itt született. Az egészen más…

– Viszlát, drága David! – Puszit nyomott a férfi arcára. – Hamarosan írok nektek.

Kiszállt a kocsiból, és a bőröndjei közt álldogálva megnyomta a csengőt.

Középkorú nő nyitott ajtót. Fekete ruhát, fehér kötényt és csipkés főkötőt viselt, és enyhén rosszallóan nézett a lányra.

– Felicity, drágám! – kiáltott Lucinda, az anyja, aki éppen ekkor tűnt fel a nő mögött a lépcsőn. – Azt hittem, David eltévedt, és már sosem érsz ide. Kerülj beljebb! Anna, behozná, kérem, a bőröndöket?

A legnagyobb csomagot Félicité maga cipelte be. Fogalma sem volt róla, hogy szobalány is van a házban. Hirtelen sokkal ijesztőbbnek tűnt az anyjával töltendő idő, mint ahogyan elképzelte a hatvanas évek pezsgő Londonjába tett látogatást, amelyet már oly régóta várt.

– Azt hagyd csak – mondta Lucinda, aki elegáns szoknyát és blézert viselt, szőke haját kontyba fogta. – Majd Anna felviszi a szobádba. Menj, moss kezet, aztán gyere a szalonba.

Félicité nem tartotta magát túl engedelmes lánynak, most mégis azon kapta magát, hogy pontosan azt teszi, amire az anyja kérte. Otthon, Provence-ban, ahol az apjával, a mostohaanyjával és a testvéreivel élt, magabiztos fiatal nő volt, itt azonban elbizonytalanodott gyönyörű anyja mellett, akit csak ritkán látott. Ráadásul még fázott is az október végi londoni hidegben.

A szalon kandallójában azonban hívogatón ropogott a tűz.

– Gyere, drágám, ülj a kandalló mellé! – mondta az anyja, aztán átnyújtott neki egy kis pohár barna folyadékot. – A teához már késő van. Ez sherry. Jobb, ha hozzászoksz – az angolok folyton ezt isszák.

Félicité belekortyolt az italba. Túl száraz volt, nem ízlett neki, de legalább felmelegítette.

– Ha már az angol szokásoknál tartunk – folytatta Lucinda –, először is, azt hiszem, jobb lenne, ha angolosan Felicitynek szólítanánk, amíg itt vagy. Másodszor, jobban örülnék, ha maminak hívnál, nem mamannak. Harmadszor, hálás lennék, ha megszabadulnál ettől a modoros francia akcentustól.

Félicité újra belekortyolt a kellemetlen sherrybe. Szinte meg sem szólalt, amióta megérkezett, és az anyja máris a beszédjét kifogásolta.

– Az akcentust illetően igyekezni fogok – felelte, szándékosan eltúlozva a franciás beszédet –, és nem bánom, ha Felicitynek szólítanak, de a mami nehezemre esne.

Lucinda sóhajtott.

– Időbe telik, míg leszoktatlak a helytelen viselkedésről. A mostohaanyád nyilván szó nélkül eltűri.

Félicité mosolyogva felhajtotta a sherryt.

Nem sokkal később Anna megmutatta Félicitének a hálószobát, amelyet kijelöltek számára a ház hátsó részében, aztán magára hagyta, hogy átöltözzön a vacsorához. Vendéget vártak, és a lány biztos volt benne, hogy férfi az illető. Ritkán fordult elő, hogy az anyjának nem volt udvarlója. Miközben elővette az egyik sikkes ruhát, amelyet anyai nagyanyja (egy nagyvilági francia asszony) vett neki Párizsban, Félicité abban reménykedett, hogy David téved, és az anyja nem érzi majd fenyegetőnek a jelenlétét. Igaz, hogy voltak elegáns ruhái, de nem olyanok, amilyeneket a londoni lányok mostanában viseltek. Például eltakarták a térdét.

Ennek ellenére elégedett volt a megjelenésével, amikor elindult a szalonba.

Amint várta, egy férfit talált ott, kezében egy pohár ital, amelyről Félicité gyanította, hogy whisky.

– Gerald! – mondta Lucinda. – Bemutatom a lányomat, Félicitét.

Gerald tetőtől talpig végigmérte a lányt.

– Nocsak, nocsak! Az alma valóban nem esik messze a fájától! – jegyezte meg. – Kiköpött másod, Lucy, és mintha a húgod volna!

Lucinda elmosolyodott.

– Tudom, hogy csak hízelegsz, Gerry, de köszönöm. Félicité! Gyere, meséld el Geraldnak, milyen az élet a kastélyban.

– A kastélyban? – kérdezte Gerald. – Ezek szerint gazdag az apád?

Félicitét meglepte ez a közvetlenség. Megvonta a vállát.

– Pas du tout – mondta. – Egyáltalán nem. De a kastély gyönyörű, akárcsak Provence.

– Á, a semmi közepén van. Rém unalmas hely! – tette hozzá Lucinda. – Bár valóban szép vidék.

– Nincs messze a Riviérától – folytatta Félicité, mert elhatározta, hogy megvédi az otthonát –, és Párizs is könnyen megközelíthető. – Ezt a kifejezést a nagyanyjától hallotta egy vacsorapartin, és úgy tűnt, itt az alkalom a használatára.

Lucinda mosolygott.

– El kell ismernem, anyám nagyszerű ruhákat válogatott neked. Ha a mostohaanyádra hagyatkoznál, a jó ég tudja, hogy néznél ki.

– Milyen a mostohaanyád? – kérdezte Gerald. – Utálatos? Gonosz?

– Pas de tout – felelte ismét Félicité. Bosszankodott. Nehéz lesz a londoni élete ilyen légkörben. De Alexandra, a „gonosz mostohája” biztosította róla, hogy amint megismerkedik néhány korabeli lánnyal, minden rendben lesz.

– Talán elfedi a gonoszságát a két kis poronty, akiket nemrég szült – jegyezte meg Lucinda.

– Az ikrek már egyévesek – vágott vissza Félicité.

– Aztán ott van a kis Stéphie. Aranyos, de nem valami okos – folytatta Lucinda. – A volt férjem, a gróf valamilyen okból magához vette.

– Már ő is tizennégy éves, maman – mondta Félicité.

Lucinda sóhajtott.

– Tényleg nem tudnál maminak szólítani?

– Ne! – mondta Gerald. – A maman roppant bájos. – Lucindára nézett. – Nagyon egzotikus, hogy francia lányod van, nem pedig egy esetlen, pattanásos, izzadságszagú angol iskolás lány.

Lucinda nevetett.

– Ha innen nézzük, Gerald, igazad van. Félicitét senki sem nevezné esetlennek, és a bőre is rendben van.

Félicité úgy érezte, hogy az anyja kezd beletörődni a franciaságába, ami nagy megkönnyebbülés volt, mert nem tudta, hogyan lehetne másmilyen. Az azonban nem tetszett neki, hogy úgy beszélnek róla, mintha ott sem volna.

– Ó, most zavarba hoztuk szegény lányt – mondta Gerald. – Beszéljünk valami másról! Lucy, tegnap színházban voltál, ugye? Milyen volt a darab?

Félicité nagyon elfáradt, mire végre ágyba került. Anna főzte a vacsorát, és úgy tűnt, a rendrakás és a mosogatás is az ő feladata volt. Félicité rosszul érezte magát emiatt, és elhatározta, hogy amint megszokta a helyet, többet segít majd.

Úgy hallotta, hogy bár az anyja bérli a ház nagy részét, a felső emeleten van egy másik lakás is, ahol jelenleg a ház külföldön élő tulajdonosának keresztlánya lakik.

– Hamarosan meghívjuk egy italra – mondta Lucinda a vacsora végén. – Most pedig jó éjszakát! Holnap kezdődik a tanfolyamod. Majd én elkísérlek. Nincs messze, így gyalog mehetünk.

Miután Félicité bevackolta magát az ágyba, eszébe jutott, hogy a mostohaanyja kedvelte a forró vizes palackot: ő biztosan odakészített volna egyet. Ám nem sokáig mélázott ezen, mert elnyomta az álom.

Második fejezet

Kedves apa!

Itt ülök Athene lakásában. Eljött értem a Waterloo állomásra, aztán hazataxiztunk, bár több busz jár erre, és persze a metró is. Biztos vagyok benne, hogy hamar kiismerem magam a tömegközlekedésben. Athene lakása pont olyan, mint ő maga: elegáns, stílusos és egy kissé hivalkodó. Nála jobb keresztanyát nem is kívánhatnék magamnak. Itt hagyott pár ruhát, hogy hordjam őket, ha akarom, és olyanokat is, amelyeket – hogy is fogalmazzak – nyilvánvalóan a férfi barátai hagytak hátra. Meg van győződve róla, hogy nekem is lesznek férfi látogatóim, ahogy ő emlegeti őket. De ne aggódj, én nem hiszem, hogy így lesz – legalábbis egyelőre.

Két hálószoba van a lakásban; az egyik igen kicsi, így azt meghagyom vendégszobának, de a másikban hatalmas franciaágy áll. Nagyon kényelmes lesz itt lakni.

Athene elmondta, hogy van a közelben egy csemegebolt és egy borszaküzlet is, habár rengeteg bort hagyott itt, és egy teli italszekrényt – azt mondta, nyugodtan igyak meg mindent!

A nappali ablakából csodás kilátás nyílik a folyóra. Athene nagyon kellemes lakást varázsolt itt, pedig egykor a cselédlak lehetett. A földszinten lakó nőnek, akivel még nem találkoztam, van egy alkalmazottja, aki Magyarországról menekült ide.

Kaptam egy térképet, hogy megtaláljam a könyvesboltot. Csak néhány nap múlva kezdek – addig kiderítem, hogyan jutok oda. Nem tudom, mi lesz a feladatom, de a fizetés elég nagyvonalú. Kétlem, hogy valaha is igazi „városi egér” válik belőlem, de talán nem maradok a régi „mezei pocok” sem.

Sok szeretettel Londonból! Puszi,

Violet

Violet három hete írta a levelet; azóta észrevette, hogy a főházban lakó, nagyképűnek tűnő nőhöz beköltözött egy lány. Látta, amikor leparkolt az autó az utcában, aztán egy magas férfi szállt ki belőle, és kivette a bőröndöket a csomagtartóból. Azt is látta, amikor a búcsúzkodásnál melegen megölelték egymást. Vajon a férfi a lány apja? Amikor átvágott a konyhán az emeleti lakáshoz vezető cselédlépcsőhöz, Anna, a szobalány is elárult neki néhány dolgot.

Így aztán nem lepődött meg, amikor néhány nappal később csinos lány lépett ki a főbejáraton, éppen akkor, amikor ő is indulni készült.

– Jó napot! – köszöntötte Violet. Szinte egész életében vidéken élt, és természetes volt, hogy mindenkit üdvözöl.

Violet kissé sajnálta a lányt. Bár hivatalosan még nem mutatták be az alatta lakó szomszédnak, akiről tudta, hogy Lucindának hívják, néhányszor már összefutottak, és az asszony nem tűnt túl barátságosnak. Ha ennek a lánynak Lucinda az anyja, akkor nem biztos, hogy élvezi a londoni életet.

– Bon… vagyis jó napot! – felelte a lány.

– Violet vagyok. Én lakom a fenti lakásban.

– Az én nevem Félicité, illetve most Felicity, mivel Angliában vagyok. Anyámmal lakom a ház alsó részében.

– Örülök, hogy megismertelek – mondta mosolyogva Violet. – Épp munkába indulok. Tudod, merre kell menned?

– Azt hiszem. Tegnap anyám elkísért. Titkárnőképzőbe járok.

Violet bólintott.

– Tudom, hol van, útba esik a munkahelyem felé. Mehetnénk együtt.

Felicity elmosolyodott, és elindultak.

– Szokatlan nekem London és a nagyvárosi élet – mondta Felicity.

– Nekem is. Csak azért vagyok Londonban, mert a keresztanyám gyakorlatilag elrángatott a vidéki házunkból – mondta nevetve Violet. – Persze csak jót akart. Szép nagy ház, de hamarosan összedől. Jó okom volt eljönni onnan.

Violet ennek ellenére még most sem volt biztos benne, hogy helyesen tette. Ám a keresztanyja ragaszkodott hozzá, és mivel Violet barátnője, Jenny – aki valamivel idősebb volt nála, de nagyon közel álltak egymáshoz – Franciaországba költözött, nem szívesen maradt volna ott.

– Ez pont úgy hangzik, mint az én francia otthonom! Az is nagy, és meglehetősen lerobbant. De a mi házunk tele van emberekkel. – Felicity nagyot sóhajtott, amiből Violet arra következtetett, hogy honvágya van.

Violet általában elég félénk volt, de harmincévesen kötelességének érezte, hogy barátságosan viselkedjen ezzel a lánnyal, aki nemcsak franciásan beszélt, de úgy is nézett ki. Nagyon elegánsan öltözött. Violet már-már ódivatúnak érezte magát mellette, de tudta, hogy bár a haja fakóbarna, új, állig érő apródfrizurája jól áll neki. A frufruja ráadásul meglepő módon kiemelte zöld szemét. Egy ideje már szemceruzát és szempillaspirált is használt, egy magazinból ellesett technikával.

– Szóval azért jöttél Londonba, hogy gyors- és gépírást tanulj? – kérdezte Violet.

– Igen. És persze azért, hogy anyámmal éljek. Nem ő nevelt fel, hanem apám, de most szeretné, ha mellette lennék.

– Szívesen jöttél?

– Részben. Szerettem volna megismerni a pezsgő Londont. – Felicity nevetett. – Úgy tűnik, ezen a környéken nem nagyon pezseg.

Violet vele nevetett.

– Őszintén szólva, amióta megérkeztem, pezsgésnek a nyomát sem láttam.

– A mostohaanyám szerint el kellene mennem a King’s Roadra. Az nincs messze innen, ugye?

– Igen, ahogyan a Carnaby Street sem.

– Elkísérnél valamikor? A mostohaanyám, Alexandra azt mondta, a tanfolyamon majd sok kedves lányt megismerek, de ilyennel még nem találkoztam. Mindegyik úgy öltözik, mint az anyja, és ferde szemmel néz rám, mert külföldi vagyok.

– Csak nemrég kezdtél – próbálta bátorítani Violet. – Lehet, hogy lesznek ott remek lányok, csak még nem találkoztál velük. De szívesen elmegyek veled a Carnaby Streetre. Mehetnénk busszal.

Felicity megtorpant.

– Ismered anyámat? Úgy értem, bemutattak neki?

– Nem – felelte Violet.

– Akkor megszervezzük. Nagyon kényes rá, kivel találkozom. Azt mondta, teadélutánt akar tartani, ahol megfelelő barátokat szerezhetek. Megkérem, hogy hívjon meg téged is.

– Nem biztos, hogy engem megfelelőnek tartana – vélte Violet.

– De igen. Akcentus nélkül beszéled a nyelvet, és egy házban laksz velünk, így nem mondhatja, hogy rossz környékről jössz!

Ezen ismét nevettek.

– Alig várom a meghívást – mondta Violet. – A cselédlépcső tetején megtalálsz. Azt hiszem, neked itt kell befordulnod, én továbbmegyek.

Az út további részében Violet Felicityn gondolkodott. Szegény lány, a nyüzsgő otthona után belecsöppent egy merev és elegáns háztartásba, a hasonlóan merev és elegáns anyja mellé.

Ám ahogy egyre közelebb ért az antikváriumhoz, ahol dolgozott, a gondolatai arra a kérdésre terelődtek, vajon ma végre találkozik-e a főnökével. Valahányszor a rejtélyes főnökre gondolt, eszébe jutott az üzletben töltött első napja.

Arra kérték, hogy tizenegy órára érkezzen, és éppen a bolt felé tartott, amikor kilépett az ajtón egy férfi, majd taxiba szállt. A kocsi tele volt bőröndökkel, a férfi divatos kalapot és ballonkabátot viselt.

Mire Violet az antikváriumhoz ért, a taxi eltűnt, és a főnöknek azóta színét sem látta. Az üzletben nem beszéltek róla, kivéve egyvalakit, aki feszengve elmagyarázta, hogy a főnök elutazott, és senki sem tudja, mikor tér vissza.

Most, három héttel később még mindig nyoma sem volt. Violet gyakran elgondolkodott, vajon a sietősen távozó férfi tényleg a főnök volt-e, de nem tudta rávenni magát, hogy kérdezősködjön.

A kollégái láthatóan megszokták, hogy nélküle boldoguljanak, ám azt senki nem tudta, mit kezdjenek Violettel. Így aztán, hogy elfoglalja magát, nekilátott rendet tenni egy hatalmas iratkupacban, amelyhez láthatóan évek óta nem nyúltak; régi nyomatokat tanulmányozott, és megismerkedett az üzlet könyvkészletével. Továbbá hosszú sétákra vitte a bolt kutyáját. Az egyik munkatársé volt, de bárkitől szívesen fogadta a kekszet és a törődést. Violet kedvelte a kutyatársaságot, és szívesen fedezte fel London utcáit. Otthon az apjának több spánielje volt, és nagyon hiányoztak neki.

Harmadik fejezet

Felicitynek még mindig honvágya volt. A tanfolyamon senkit nem talált, akire barátjaként gondolhatott volna. Volt ott néhány idősebb lány, akik nagyon komolyan vették a munkát; aztán voltak a fiatalabbak, akik csak azért jártak a képzésre, mert a szüleik ragaszkodtak hozzá. Felicity nem tudta eldönteni, melyik csoporthoz tartozik. Igaz, hogy ő is az anyja miatt iratkozott be, de nem akarta elpazarolni az idejét: úgy gondolta, ha már szenvednie kell, legalább legyen valami haszna belőle.

Vasárnapi érkezése óta az anyja minden este elment valahová, míg a lány azzal ütötte el az időt, hogy hosszú leveleket írt az otthoniaknak. Ám amikor átolvasta őket, rájött, hogy jobb, ha mindet átírja. Ha David beleolvasna egyikbe, amelyikben arról ír, milyen barátságtalanok az osztálytársai, vagy milyen rideg az anyja, bepattanna hatalmas Volvójába, és napokon belül visszavinné Provence-ba. Bár magányos volt, ezt nem akarta.

Az anyja ezen az estén is színházban volt – Gerald helyett egy másik férfival –, és végre sikerült olyan levelet írnia, amivel elégedett volt, így kabátot vett, és elindult, hogy feladja. Az anyja bőségesen ellátta bélyeggel, és azt is megmondta, mennyit ragasszon a borítékra, így minden készen állt az esti kiruccanáshoz.

Bár a levélszekrény (mint megtudta, így nevezték) az utca végén volt, Felicity így is bátornak érezte magát, amikor a zsebébe süllyesztette a kulcsot, és elindult. Jóleső borzongás futott át rajta. A folyó felől köd szivárgott a környező utcákba; sötét volt, és az utcai lámpák fényében úgy érezte, mintha egy filmbe csöppent volna.

Már a postaládánál járt, amikor magas, sötét alak tűnt elő a ködből. A lány alig tudott visszanyelni egy sikolyt, miközben a falhoz húzódott, hogy kitérjen előle.

– Jaj, bocsánat, megijesztettelek? – kérdezte az alak megtorpanva.

Felicitynek feltűnt az alak beszédmódja, amely a felsőbb társadalmi osztályokra jellemző. Az anyja biztosan elégedett lett volna a kiejtésével.

– Igen! – felelte. – Egyszer csak elősettenkedtél a ködből! Ó! – tette hozzá, miután közelebb ment. – Hiszen te csupa sár vagy!

– Valóban, a fenébe is – válaszolta a fiú. – Elestem. – Elmosolyodott. – De ami még rosszabb, hogy valaki ellopta a biciklimet.

– Ez disznóság!

– Elég kellemetlen, de eredetileg a folyóban találtam, aztán megjavítottam, szóval azt hiszem, sosem volt igazán az enyém.

Felicity azon kapta magát, hogy élvezi a beszélgetést valakivel, aki nagyjából egykorú vele, és mint idő közben megállapította, rendkívül jóképű is.

– Nem úgy van, hogy „azé, aki megtalálta”? A mostohaanyám szerint ez egy angol mondás.

– Így igaz! – A fiú újra elnevette magát. Vidám személyiségnek tűnt. – Azt hiszem, illene bemutatkoznom. Oliver Ward vagyok.

Felicity habozott.

– Félicité de Belleville.

– Nahát! – mondta Oliver. – Francia vagy?

– Félig. Anyám Felicitynek hív, mióta hozzá költöztem.

– Hol éltél korábban? Az apáddal? – Úgy tűnt, Olivert nem zavarja, hogy nyakig sáros.

– Provence-ban, Franciaországban. És igen, apámmal.

Oliver bólintott.

– A közelben laksz? Mármint itt, Londonban.

– Nagyon közel. Csak egy levelet készültem feladni.

– Én egy hajón élek, feljebb a folyón.

– Nahát! Ez igazán… romantikus.

Olivernek tetszett a megjegyzés.

– Valószínűleg romantikusabbnak hangzik, mint amilyen valójában. A mi Noránknak hívják a hajót. Azért egy házban könnyebb az élet.

– Bizonyára – felelte a lány. Beszélgetés közben élénken figyelte a fiút, és annak ellenére, hogy csupa sár volt, egyre jobban tetszett neki.

– Figyelj, Felicity! – Oliver most kissé idegesnek tűnt. – Megkaphatnám a telefonszámodat? Szívesen felhívnálak valamikor, és elvinnélek valahová. Esküszöm, általában elfogadhatóan nézek ki. – Elhallgatott. – Utálok belegondolni, hogy elbúcsúzunk, és sosem látlak többé – mondta aztán.

Felicity habozott. Vajon illendő dolog randizni egy fiatalemberrel, akivel az utcán ismerkedett meg? Mit szólna az anyja?

– Éppen egy buliba tartottam – magyarázta Oliver. – Egy buliba, ahol mindenképp meg kellett volna jelennem, csakhogy a folyópart elcsábított, így meg nem mehetek oda.

– Lesz következménye a dolognak?

Oliver bólintott.

– Attól tartok, igen, de nincs mit tenni. Ha most visszamennék a hajóra átöltözni, már későn érnék oda. A biciklim eltűnt, taxira pedig nincs pénzem.

– Van nálam pénz. Adhatnék… kölcsön…

– Nem! – mondta határozottan Oliver. – Lehet, hogy kissé felelőtlen vagyok, de olyan mélyre még nem süllyedtem, hogy egy lánytól kérjek kölcsön, különösen olyantól, akit alig ismerek.

– Minden rendben? – kérdezte egy női hang. – Felicity, te vagy itt?

Violet volt az. Szigorú tekintettel igyekezett feléjük, és Felicity látta rajta, hogy kész megvédeni, ha szükséges.

– Semmi baj! – igyekezett megnyugtatni Violetet. – Oliver elesett, csupa sár, és most nem tud elmenni egy fontos buliba.

– Nem nagy ügy. Lehetne rosszabb is – mondta Oliver.

– Ismered Olivert? – kérdezte Violet.

– Csak most találkoztunk – felelte Felicity.

– Ráijesztettem Felicityre – magyarázta Oliver. – Úgy bukkantam elő a ködből, mint egy mesebeli lény. És nem kedves lény.

Violet nevetett, mire Felicity megkönnyebbült, mert a lány láthatóan rokonszenvesnek találta új ismerősét.

– Micsoda balszerencse! – mondta Violet. – Menthető valahogyan a helyzet?

– Nem hiszem – válaszolta Oliver. – Chiswickben lakom. Nincs idő hazamenni és visszajönni.

– Hiszen ez csak sár – mondta Violet. – Vidékről jöttem, tudom, hogyan kell kiszedni a sarat a ruhából. Menjünk fel a lakásomra, és megnézzük, mit tehetünk.

– Nagyszerű ötlet! – vélte Felicity. – Anyám elment otthonról, így a mi házrészünkbe nem hívhatlak be. Egy házban lakunk Violettel – tette hozzá Oliver kérdő tekintete láttán.

– Előbb még fel kell adnom egy levelet.

– Én is pontosan ezért jöttem le – mondta Felicity. – Bedobom a tiédet is. – Violet átadta neki a borítékot. – Nahát, Franciaországba küldöd! Az enyém is oda megy.

Ekkor rájött, hogy talán udvariatlanság volt elolvasni a címzést, és gyorsan elszaladt a levélszekrényhez. Amikor Londonba érkezett, alig várta, hogy lássa a piros postaládákat. Otthon, Franciaországban egyszerűen odaadták a leveleket a facteurnek, amikor megérkezett az aznapi postával.

Hamarosan már hármasban lépdeltek a Cheyne Walkon a ház felé, ahol Violet és Felicity lakott.

– Attól tartok – mondta Oliver –, hogy nem tudod kiszedni a sarat, előbb meg kéne száradnia, de ha használhatnám a telefonodat, legalább kimenthetném magam a buli háziasszonyánál. Akkor nem tűnnék faragatlannak.

Ebben nem volt biztos, de sem Felicity, sem Violet nem szólt semmit, így hamarosan már a cselédlépcsőn baktattak fel Violet lakásához.

Néhány perccel később Oliver az apró előszobában álldogált. Levette a cipőjét.

– A kabátodat is le kéne venni – javasolta Felicity.

– Bizony – helyeselt Violet. – Csakhogy a nadrágod a legsárosabb.

– Azt nem veszem le – jelentette ki Oliver.

Violetnek eszébe jutott valami.

– Van egy pompás hálóköntös a keresztanyám által itt hagyott holmi közt. Azt felvehetnéd.

Oliver elgondolkodott.

– Nagyon csicsás?

– Attól tartok, igen.

– Akkor a legnagyobb örömmel.

Violet magára hagyta Felicityt és Olivert, amíg elment a hálóköntösért. A fiú félszegen Felicityre mosolygott.

– Bárcsak kedvezőbb körülmények között találkoztunk volna!

– Miért?

– Mert nem hiszem, hogy tetszene egy pasas, aki úgy néz ki, mint egy iszapbúvár, mivel tényleg az vagyok.

– Mi az az iszapbúvár? Ez is olyasmi, amit csak az angolok csinálnak?

– Nem hiszem, de mifelénk azt jelenti, hogy a Temzében keresünk rég elsüllyedt kincseket. Sajnos ez azzal jár, hogy az ember koszos lesz, úgyhogy hiba volt buliba menet próbálkoznom vele.

– Akkor miért tetted? – kérdezte Felicity.

– Apály volt. Nem bírtam ellenállni. Hülyeséget csináltam.

Ekkor visszatért Violet. A karján a hálóköntös, a kezében egy vegytisztítóból származó szatyrot szorongatott. – Találtam néhány holmit. Tessék, Oliver. Arra van a fürdőszoba. Most pedig csinálok magunknak valami forró italt és némi harapnivalót. Felicity, velem jössz?

Felicity követte a nappaliba. Az ablakból jó kilátás nyílt a városra a háztetők fölött.

– Nahát! Innen jól látszik a folyó! – kiáltott fel Felicity. – Egész közel van!

– Igen. A keresztanyám a ház legjobb részét választotta ki magának. – Egy pillanatra megállt. – Éhes vagy? Vacsoráztál már?

Felicity a fejét rázta.

– Anyám elment hazulról, és azt mondta, készítsek magamnak valamit. Eleinte Annát akarta megkérni rá, de egy omlettet én is össze tudok ütni. – Elmosolyodott. – Elvégre félig francia vagyok.

– Menjünk, nézzük meg, mit találunk a konyhában – javasolta Violet. – Ezt nevezné egy ingatlanügynök kompaktnak és praktikusnak – mondta, amikor beléptek a konyhába, ami nagyjából olyan széles volt, mint egy vonatfülke. – Otthon a kamránk is nagyobb ennél. Szerintem nem főzésre tervezték, legfeljebb arra, hogy falatkákat készítsen az ember a koktél mellé.

– Tényleg kicsi, de lehet, hogy az angoloknak elég. Anyám például egyáltalán nem főz.

– Vannak, akik szeretnek főzni, és bár tényleg nem túl tágas, ha akarnék, itt is rittyentenék valamit. – Keresgélni kezdett a szekrényekben, végül talált egy csomag sajtos tallért. – Ez a kedvencem. Sós és sajtos. – Egy tálba szórta. – Kérsz egy italt?

– Csak ha nem sherry. Az rettentően… száraz.

– Van borom. A keresztanyám jó pár üveggel hagyott itt, és azt mondta, nyugodtan igyam meg.

– Ez kedves tőle.

– Nagyon kedves asszony. Amíg kinyitod a bort – mondta Violet dugóhúzót nyomva Felicity kezébe –, összeütök valamit, ami táplálóbb a sajtos tallérnál.