© Frei Tamás, 2025

© Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Első kiadás

Borítóterv © Müller Péter

Szerzőfotó © Ritter Doron

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

Kézirat-előkészítő Török Tünde

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-604-775-7

„A hatalom megrontja a vezetőket, a teljhatalom pedig teljes mértékben megrontja őket. A nagy emberek szinte mindig rosszak, még akkor is, ha eredetileg csak befolyást akartak gyakorolni, nem pedig tekintélyelvűen kormányozni.”

John Dalberg-Acton báró (1834–1902),

történész, politikus, író, a tekintélyelvű, önkényuralomba hajló kormányzás örök érvényű megfigyelője

A szerző megjegyzése

Ez a kitalált történet a közeljövőben játszódik. Bár a szereplők közül néhányan tényleg létező személyek, kiszámíthatatlan, hogy egy olyan képzeletbeli helyzetben, mint amiről a regény szól, hogyan viselkednének, mit gondolnának, mondanának és tennének. Ebben a jövőbe képzelt regényben már csak ezért is minden esemény, gondolat és elhangzó mondat: fikció. Mint ahogy az is csak az írói képzelet szüleménye, hogy a valós szereplőket eddigi életük során mi mozgathatta és befolyásolta. Annak ellenére így van ez, hogy a regény legismertebb karakterei az elmúlt években számtalan interjút adtak, beszélgetéseikről hangfelvételek, jegyzőkönyvek, esetleg azóta már publikus titkosszolgálati jelentések is készültek.

Sőt, néhányukkal a regény szerzője személyesen is találkozott.

Hiszen – annak ellenére, hogy regénybeli tetteik ezeken a kulisszák mögött ellesett pillanatokon alapulnak – nem lehet tudni, hogy a nyilvánosság előtt mekkora őszinteséggel tárták fel valós szándékaikat. Soha nem zárható ugyanis ki, hogy amikor a politikusok az életükről, a döntéseikről és a lépéseikről nyilatkoznak, akkor szándékosan torzítanak.

Ebből következően, ha később a valóságban is valami hasonló történne, mint ami ebben a regényben, az tényleg csak a véletlen műve lenne…

A regény szereplői

Valódi, élő személyek

Donald Trump, az Amerikai Egyesült Államok elnöke

Hszi Csin-ping, a Kínai Népköztársaság elnöke

Orbán Viktor, Magyarország miniszterelnöke

Félix Antoine Tshisekedi Tshilombo, a Kongói Demokratikus Köztársaság elnöke

és még néhányan Amerikában, Kínában és Magyarországon

Kitalált személyek

André Calvi, magyar származású francia ex-idegenlégiós, a francia titkosszolgálat, a DGSE titkosügynöke

Derék László, milliárdos magyar oligarcha, építési vállalkozó, a Magyar Beton tulajdonosa, a kínaiak strómanja

Csang Hsziang Kuangliang, bányatulajdonos, kínai milliárdos, a kínai–magyar kapcsolatok összekötő embere

Bernard Émié, a francia titkosszolgálat, a Direction Générale de la Sécurité Extérieure (DGSE) igazgatója

Frédéric Bertholet, Franciaország egyik leghíresebb tudósa, a Francia Nemzeti Tudományos Kutatási Központ (CNRS) professzora, a nátriumion-alapú elektromosautó-akkumulátor forradalmi megújítója, feltaláló

Csenli Kon, kínai–mexikói üzletember, milliárdos, a mexikói Sinaloa kábítószerkartell egyik vezetője, a Kínai Kommunista Párt funkcionáriusa, az Egyesült Államokba irányuló fentanilcsempészet kulcsfigurája

Mylène Lin, francia–kínai művészettörténész, a kínai bányamilliárdos Csang Hsziang értékes műkincsgyűjteményének összeállítója, sokak szerint a szeretője

Kongói Demokratikus Köztársaság, Kiboko

A lihegése, miközben negyven méter mélyről kapaszkodott felfelé a szűk, csőszerű bányavájatban, mostanra már hörgő fújtatásba csapott át.

Kapanga Mangi ötvennyolc éves volt. Öregember. Kongóban a férfiak korán halnak.

Vékony ujjai szinte vakon ismerték a kiálló, sáros kapaszkodókat, a felfelé vezető utat. Rá sem nézett a kőkiugrásokra, csak megmarkolta őket, és méterről méterre egyre feljebb húzta magát. Az elmúlt években már több mint ezerszer mászott itt fel, aztán le. A háta szinte súrolta a falat, ahogy felfelé lépkedett a szűk vájat oldalába vésett résekben. Mezítláb, majomszerű mozdulatokkal kúszott a felszín felé a baltával vájt függőleges kőfalon.

Mintha egy mély kútból jönne felfelé.

A sáros atlétatrikóban az aszott, fekete test beleolvadt a sötétség homályába. A vésőt és a kalapácsot a fullasztó mélyben hagyta, lent, a levegőtlen tágulat bokáig érő, iszapos tócsájában. Képtelen volt várni. A napfényben akarta látni, mit talált.

Azonnal.

Talán ezért lihegett a szokásosnál is jobban a negyvenméteres kapaszkodás végéhez közeledve. Sietett, hajtotta az izgalom. A háromkilós kődarabot a vállán átvetett bányásztarisznyába tette. Amikor a teste mászás közben ide-oda lendült, érezte, ahogy a kő éle még a táska vászonanyagán keresztül is belevág a derekába, de nem érdekelte.

Még fél perc telt így el, aztán végre felért.

A lyuk szélén lihegve huppant le a téglavörös homokba, a téglavörös vályogház mellett, a rozsdás bádogtető árnyékába.

A ház az övé volt. Itt, a világ végén, Dél-Kongóban, a semmi kellős közepén.

Kiboko.

Tíznégyzetméteres házikó. Ő építette, két kézzel rakta, tapogatta és kenegette sárból, az itteni vörös sárból, ugyanúgy, ahogy megsárgult kézzel három évvel ezelőtt kivájta a negyvenméteres lyukat is a kertjében, ami persze valójában nem volt kert, mert a mocskos törmelékben, a vörös homok száraz gazában nem nőtt semmi.

A kertből nem lehetett megélni.

Maradt a remény, hogy kobaltot talál a lyuk mélyén. Errefelé ez volt az életben maradás egyetlen esélye. Körülötte mindenkinek ez a sors jutott, az összes bádogház összes megsárgult kezű rabszolgájának. Nem voltak persze rabszolgák, de valahogy mégis ez az érzés hatotta át Kiboko sokszáz vályogviskóját és a bennük élőket, a mezítlábas nyomoréletet a vörös sárban. Még a kétszáz éve a távoli Amerika gyapotültetvényein dolgozó rabszolgák élete is könnyebb lehetett ennél.

A kő gyönyörű volt. Kapanga Mangi sáros körmökkel markolt bele a válltáska alján, aztán ahogy kivette és letisztogatta, csak forgatta és forgatta a kezében. Csodálta a fény csillogását. A megsárgult ujjak már-már sötétvörösbe hajló, harminc centiméter átmérőjű, lapos kődarabot szorítottak. A fény azúrkék színben játszott a vastag törésfelületen, ahol a véső a kobaltdarabot kiszakította a sziklából a kőbarlang mélyén. A két élénk szín egybemosódó foltjai között, a vörös kaolinkő és az azúrkék rézércfelületek határán viszont fakó, cementszerű anyag húzódott. Kapanga számára ez a mélyszürke árnyalat volt a legszebb.

A kobalt.

Azt gondolta, hogy legalább félkilónyi lehet belőle a kőben. Ritkán szokott ekkora darabot találni. Ezt is az amerikainak fogja eladni, ez járt a fejében, a falu új felvásárlójának, aki pár hete érkezett. Nem a kínaiaknak, nekik semmiképp. Közben még mindig a szürke kobaltot nézegette, ahogy szétfolyik a kékeszölden csillogó rézfoltok között.

A kínaiak, amióta övék lett a közeli hatalmas tenkei bánya, ahol már óriás markológépekkel, ipari mértékben termelték ki a föld alól az akkumulátorgyártás egyik legfontosabb nyersanyagát, a kobaltot, már csak öt dollárt adtak kilónként a kobaltért az olyanoknak, mint ő. A falusi bányászoknak, akik a két kezükkel kaparták ki a föld alól a kobaltot ott, ahová gépekkel nem lehetett lejutni, vagy ahová a kínaiak még nem fúrtak vájatokat. Megvették tőlük, de csak aprópénzért.

Nemrégiben viszont megjelent egy amerikai felvásárló, aki szó szerint sátrat vert a falu szélén, és nyolc dollárt adott kilónként. Úgyhogy ezért a kőért – ha tényleg van benne fél kiló kobalt – tőle legalább négy dollárt kap majd, de lehet, hogy a réztartalom miatt akár még ötöt is. Talán hatot. Kétszer annyit, mint a kínaiaktól.

A megsárgult ujjú Kapanga Mangi nem értette a világot. Sosem járt iskolába, így olvasni sem tudott, a kongóiak nyolcvan százalékához hasonlóan. De ha tudott volna, akkor se ment volna sokra vele, mert az egyik legborzalmasabb sorsú afrikai országba született. Így aztán nem tudta, hogy a kobalt kilója a világpiacon most épp huszonhét dollárt ér, nem pedig nyolcat, de pár éve adtak már érte kilencvenötöt is.

De azt sem tudta, hogy a világ kobaltkészletének a hetven százaléka Kongóban található, és ennek is a fele közvetlenül itt, az ő faluja mellett, a tenkei kobaltbányában.

Sőt, azt sem tudta, hogy a bánya korábban az amerikaiaké volt, mint ahogy arról sem volt fogalma, hogy az egykori amerikai elnök fia, Hunter Biden játszotta át a kínaiaknak pár éve, de az elkövetett bűncselekmény alól az apja felmentette. Az új elnök, Donald Trump beiktatása előtt Joe Biden elnöki kegyelemben részesítette a saját fiát.

Ez és más, egyelőre még nem bizonyított bűncselekmények alól!

De Kapanga Mangi azt sem tudta, hogy mi közük van mindehhez a magyaroknak, már csak azért sem, mert soha nem hallott arról, hogy egyáltalán léteznek magyarok. Arról meg végképp nem, hogy a magyarok nem messze az ő falujától sokszázmillió dollárért hidat és utakat építenek.

Kapanga Mangi nem értette a nagy összefüggéseket, de a kicsiket sem.

Így aztán el sem tudta volna képzelni, és utólag sem értette volna meg, hogy miért épp őt bünteti a sors. Már csak ezért sem vette észre – hiszen miért figyelt volna ilyesmire? –, hogy miközben azon gondolkodik, kinek is adja el pár dollárért a kezében tartott kődarabot, száz méterre tőle, egy elhagyott vályogház rejtekéből távcsöves puska veszi célba.

Az ötvennyolc éves kongói kobaltbányászt a mellkasán érte a találat. A lövedék a halálos út közepén, röptében, a másodperc töredéke alatt hasadt szét kilenc apró, óriási erővel becsapódó volfrámötvözetű sörétté. Ezek hangos, ropogó csattogással roncsolták szét Kapanga Mangi felsőtestét és csontjait. A vére fröcsögve, húscafatokkal keveredve kenődött fel a vályogház oldalára.

A gyilkos ecsetvonások barnáspiros árnyalata beleolvadt a vörös fal alapszínébe.

Az azúrkék kő huppanva esett a puha homokba, miközben Kapanga Mangi szétlőtt teste tompa puffanással eldőlt, és bárgyúan megbicsaklott, néma csendben zuhant a bányavájatba, aminek a szélén a megfáradt arcú afrikai férfi az imént még nyugodtan ült.

Pár másodperc múlva halk csobbanás hallatszott a kútszerű lyuk mélyéről, de aztán csend lett.

A halál korbácsütése alig hagyott nyomokat.