BÍRÓ SZABOLCS

ANJOUK

VII. RÉSZ

A birodalom ura

ATHENAEUM

Copyright © Bíró Szabolcs, 2021

A borítón Bodnár Balázs grafikája látható.

Minden jog fenntartva

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
athenaeum.hu
facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 114 4

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Kustos Júlia
Szerkesztő: Peiker Éva
Műszaki vezető: Drótos Szilvia
Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Nagy Lajos
Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

„Hús, bor, ágy – szót sem érdemel
ahhoz, mit vagyok ízlelő,
midőn egy »hajrá!« fölrepül,
s üres nyereggel szökdelő
ló nyerít a cserényben,
és »jaj, segítség!« bőg a száj,
és hull vezér, hull rá a nyáj,
s a holtakat szemlélem,
ahogy bordájukból kiáll
kettétört zászlós kopjaszár.
Bárók, zálogban légyen
inkább vár, város és határ,
de nincs szebb a háborúnál.”

Bertran de Born: Tetszik nekem húsvét körül
(Illyés Gyula fordítása)

A hónapok elnevezése a XIV. században

Január – Boldogasszony hava

Február – Böjtelő hava

Március – Böjtmás hava

Április – Szent György hava

Május – Pünkösd hava

Június – Szent Iván hava

Július – Szent Jakab hava

Augusztus – Kisasszony hava

Szeptember – Szent Mihály hava

Október – Mindszent hava

November – Szent András hava

December – Karácsony hava

Hét szűk esztendő

Hat fóliáns. Ennyit róttam tele ez idáig: hat nehéz fóliánst. Néha eltöprengek rajta, hogy tán elment-e az eszem, hiszen egész életemben nem írtam ennyit összesen, most pedig nincs gát, mi útját állhatná áradó szavaimnak. A könyvtáros testvér és a scriptorium vezetője egyaránt értetlenül szemléli megszállott ténykedésemet. Nem értik, mi hajt, hogy újabb és újabb fóliókat hányok tele ügyefogyott betűimmel, s hogy miért herdálom erre magammal hozott vagyonom csekély maradékát. Mert bizony sem a ténta, sem a papír, sem pedig telerótt lapjaim fóliánsokká kötése nem olcsó mulatság. Én azonban már semmi egyéb fontos célt nem látok magam előtt, csak hogy gyónásom teljes legyen. Annak pedig még messze a vége…

Miután hatodik könyvemet is befejezettnek nyilvánítottam, melyben első nápolyi utunkat, a visegrádi királytalálkozót és az osztrák hercegek elleni, a csehekkel és lengyelekkel közös hadjáratunkat regéltem el, némi szünetet voltam kénytelen tartani. Az említett könyvben gondosan leírtam, miként találkoztam először Lorenzo il Toróval, az élet élvezetének e gátlástalan apostolával, s hogy hogyan lett csatlósommá a néma Sebő, ez a rendkívül találékony, ügyes kis poronty. Nem hallgattam el azt sem, Lackfi Palkóval hogyan mentettük meg a máglyahaláltól későbbi papomat, a derék ferences Bernát testvért, s hogy milyen körülmények között szereztem tudomást atyám szörnyű végzetéről. Ezután sem a bábeli nyelven beszélő Pavelt, sem a gaz Oliveriust nem láttam többé. Bornemissza Jánosról azonban, kit sokáig az ellenségemnek véltem, kiderült, hogy valójában derék ember, s miután a király visszaadta jogos atyai örökségemet, János mester átengedte nekem tíz lándzsását és a falon kívül letelepített négy jobbágycsaládot.

Ha idáig eljutottál, kedves olvasóm, akkor már azt is tudod, hogy drága nevelőmet, Pétert eltemettem, miután Léka ostromában elesett. S tudod, hogy bő fél emberöltő után újra összehozott a sorsom Kurtával, kit ekkor már Vilmosnak neveztek, s aki johannita lovagként szolgált a vránai perjel parancsnoklata alatt. Tudod, hogy az Itáliából elűzött Lorenzo csatlakozott házam népéhez, és azt is tudhatod, hogy reám telepedett a múlt egy sötét árnya, méghozzá a lengyel Kázmér király bizalmas embere, Dobrzyni Tadeusz személyében. Ez az átkozott polyák ezentúl minden egyes évszakban megjelent nálam, hogy könyörtelenül beszedje tőlem az adót: a béke és a hallgatás adóját, ahogy ő nevezte. Cserébe esküvel fogadta, soha senki nem tudja meg, miféle gyengéd szálak fűztek egykor a megkínzott és kivégzett Zách Klárához, s hogy bajtársaimmal micsoda vérengzést rendeztünk a Duna partján, a sebesen távozó Piast Kázmér kíséretének tagjai közt. Mint Tadeusz mondta, mindezt hét lakat alatt őrzik, ám amint megtagadom az adó fizetését, a lakatokat egytől egyig leverik, s akkor minden, amit valaha a Bátor nemzetség felépített, velem együtt a porba hull.

Mikoron tehát eljutottam idáig a papírra vetett emlékezésben, s a rendház műhelyében elkészült az újabb impozáns könyvtárgy, még azt hittem, legfeljebb egy vagy két holdtölte erejéig kell várnom a folytatással. Kényszerű pihenőm végül egy kerek esztendőnél is tovább tartott, de korántsem azért, mert rest lettem volna folytatni a saját magam számára kijelölt munkát. Az történt ugyanis, hogy a rendház kifogyott a könyvkészítéshez szükséges alapanyagokból, s a bizánci kereskedő, akitől az ilyen különleges holmit eddig meg lehetett vásárolni, előbb ágynak esett, majd meg is halt (béke poraira!). Mire pedig az alapanyagok hiányának kérdése végre megoldódott, a tavasz nyárba fordult, a nyárból ősz lett, majd jött a tél, s a reákövetkező év tavasza. Most, hogy e sorokat írom, már ismét elmúlt egy nyár, de az így nyert (vagy épp elvesztegetett) időt is igyekeztem hasznosan tölteni.

Eddigi cellám helyett nagyobb, kényelmesebb, s egyben fényesebb szobát kaptam, keletre nyíló ablakkal. Így kora reggeltől elkezdve több órán át természetes napfény mellett tudok dolgozni. Saját íróállványt ácsoltattam, hogy ne kelljen naphosszat a huzatos és számomra meglehetősen kényelmetlen scriptoriumban görnyednem, mellé pedig két új vaspántos ládát: az egyikben készre kötött fóliánsaim sorakoznak, a másikban Bizáncból hozatott íróeszközeimet és üres fólióimat tárolom. Egy másik nélkülözhetetlen eszközt is sikerült beszereznem az elmúlt hónapokban: finom bőrkeretbe foglalt olvasólencsét, melyet egy firenzei céh készített ama híres Alessandro di Spina mester nyomdokain haladva, aki több mint egy évszázada kísérletezte ki ennek az ezerszer áldott ékkőnek az előállítását.

No, de elkalandoztam. Ideje, hogy gondolatban visszatérjek legdelibb férfi éveimhez.

Nem állíthatom, hogy ezekben az időkben könnyű lett volna az élet Szlavónia délkeleti csücskében, Dubica vármegyei birtokomon, hol királyi oklevél biztosította saját erősségem, akár kisebb kőváram felépítésének jogát. Hiába mondta nekem Károly úr a visegrádi királytalálkozó után, hogy a hét szűk esztendő véget ért, rám csak további hét szűkös év köszöntött. Vámot semennyit, adót csak keveset szedhettem, s azt is csupán a földemen élő jobbágyaimtól, ami semmire sem volt elegendő. A harcokban élen jártam embereimmel, hogy egykori gyámolítóm, Lackfi István tanácsára így próbáljak meg vagyonhoz jutni. Ám ami kincset a kardommal megszereztem, az mind morzsává vált a markomban.

S hogy miképpen alakult ezekben az esztendőkben a királyság sorsa? Az ország belsejében immár csaknem két évtizede béke honolt, s úgy tűnt, Anjou Károly belefáradt az egész életét végigkísérő harcokba. Egyre többen beszélték, hogy beteg: hogy mind gyakrabban és mind hosszabb időre teríti le a köszvény, hogy ereje elhagyta, s hogy bizonnyal lezártnak tekinti e világi művét. Negyven esztendeje kezdte meg országlását, s bár első húsz éve a hatalmaskodó tartományurak elleni háborúskodással telt, valóban nem csüggedt egy pillanatra sem. Újraegyesítette Szent István szétrepedezett birodalmát, s a Turul nemzetség trónusát elfoglalva a keresztény világ egyik leghatalmasabb királyságát építette fel. Három törvényes fiúgyermeke révén biztosítottnak tudhatta dinasztiája fennmaradását. Lajos herceget gyermekkora óta arra készítették fel, hogy egyszer magyar király lesz. András herceg a nápolyi udvarban nevelkedett, s a Világítótornyon inneni Szicíliai Királyság trónja várt rá. István herceg pedig mint családja támasza, esetleg mint a lengyel trón várományosa, idősebb bátyjával együtt a magyar udvarban maradt.

Nem szerettem Károlyt, Isten bocsássa meg nekem. Uralkodói nagyságát azonban még az iránta érzett gyűlöletem is csak részben tudta elhomályosítani. Ott voltam, amikor az Úr 1335. évében békét és új egységet teremtett a keleti keresztény királyságok között. Akkor is ott voltam, amikor az elkövetkező évek során nyugati szomszédai előtt is bizonyította a magyar archiregnum hatalmas erejét. Az általa teremtett új királyságban váltam a saját lábán megállni képes, ha nem is dúsgazdag, de tehetős emberré. Mindemellett azt is látni véltem, amit a népek rebesgettek: hogy amit Károly úr országlása negyedik évtizedének végéig nem fejezett be, arról mintha már le is mondott volna, ráhagyva e terheket örökösére, akinek egy egységes, gazdag, erős országot adhat át.

Nyilvánvaló volt, hogy Anjou Károly egyre lanyhuló hévvel folytatja határ menti harcait, sőt néhány esetben már egyáltalán nem is veti be erőit. Horvátország és Dalmácia, bár mindkét országrész a Szent Korona alá tartozott, tulajdonképpen réges-rég elveszett számára, hatalma szinte csak jelképes volt a tengermelléki tartományokban.

Az osztrák hercegekkel sem volt egyszerű a dolga: az ennsi béke aláírása után még évekig folytak a harcok a nyugati határszélen, hol nagyobb, hol meg egészen kicsiny csapatok részvételével. Az elmérgesedett helyzetben mintha egyik fél sem jutott volna semmi lényegi eredményre, de a háború így is megkövetelte a maga jussát: túl sok pénz és túl sok embervér folyt el fölöslegesen. Végül Habsburg Ottó meghalt, egyedül hagyva a kormányzásban fivérét, Albertet, aki hajlott a tartós békekötésre. Az Úr 1342. évében, böjtmás havában magyar és osztrák urakból álló vegyes bizottság ült össze, hogy tárgyalás útján rendezze el egyszer s mindenkorra a vitás kérdéseket. Az így kieszközölt béke egy olyan szerződés árán jött létre, mely egyértelműen az osztrák szomszédoknak kedvezett, s a magyar király érdekeit csorbította – de Károly, aki ekkor már leginkább nyugalomra vágyott, különösebb tiltakozás nélkül aláírta a paktumot.

Kelet felől az Arany Horda tatárjai törtek be mind gyakrabban Erdélybe, de országos haderő Károly életében már nem ütközött meg velük: a keleti határszél védelme teljes mértékben Szécsényi Tamás vajdára és bősz székelyeire hárult.

Egyedül a szerbek ellen vonultak fel évről évre a megyei bandériumok, újra és újra összemértük erőnket ezekkel a nyakas déli kurafikkal, de ha velük szemben fényes diadalról írnék, azzal egész egyszerűen a hazugság bűnébe esnék. Jelentős eredményt ugyanis ezek a csaták sem hoztak, hiszen az 1339. évben elfoglalt macsói bánság továbbra is Dusán István szerb király kezén maradt, aki a havaselvi vajdával és a bolgár fejedelemmel kötött szövetséget, így dacolva a Szent Korona hatalmával.

Másféle háború is dúlt ezekben az években: könyörtelen és egyoldalú, melyet nem tűzzel és nem vassal vívnak, s amelyben még csak védekezni sem volt lehetőségünk. A sáskák rettenetes felhőkben özönlötték el az országot, csillapíthatatlan éhséggel vetve rá magukat minden ehetőre. Elébb az Úr 1340. esztendejében pusztították el a termést, s amikor az embereknek már jóformán semmi sem maradt, nyom nélkül továbbálltak. De visszatértek a következő évben is, aztán még egyszer, hogy a Kárpátoktól körülölelt földet, ami mindig is valóságos éléskamra volt, nyomorúságosan kiürítsék. Több helyütt éhínség fenyegetett, s ha az erdők nincsenek tele vaddal, ha a folyókban nem hemzseg ezerféle ízletes hal, ha a szekerek nem lepik el az utakat, óriási vizákat szállítva a szélrózsa minden irányába, a Magyar Királyság sokkal rosszabbul is járhatott volna. Így sem volt persze rózsás a helyzet: nem véletlenül suttogták sokan, hogy a háromszoros sáskajárás éppen száz esztendővel a nagy tatárdúlás után szakadt a nyakunkba. Egyesek azt pedzegették, hogy ez talán valamiféle átok. Mások jelt véltek látni benne, haragos isteni üzenetet.

Bárhogy is, mire beköszöntött Anjou Károly életének utolsó éve, legfőbb ideje volt felrázni az országot. Az új idők szele már ott lengedezett körülöttünk mindenütt. De hogy ez a szél idővel valóságos viharrá dagad majd, azt ekkor még senki sem gondolta.

Első epizód
Rex quondam,
rexque futurus

1. fejezet

Az Úr 1342. éve
Szent Jakab hava
Dubica vármegye, Szlavónia

Korán pirkadt. A háznép egymást költögette, hogy már talpon legyenek, mire a birtok ura megjelenik az udvaron. Nem volt könnyű dolguk, hiszen Bátor Szilárd nem a lustaságáról volt híres. A nyári melegben még a szokásosnál is korábban ébredt, és mire a szolgálók nekiláttak a nap első teendőinek, már ő is ott járt-kelt közöttük. Rossz szokásához híven a reggeli mézes-tejes köleskásáját nem az asztalnál ülve kanalazta be, hanem fogta öblös cseréptálját, és kisétált vele a körbekerített birtok kellős közepén álló öreg kőházból.

Első útja az északi kapuházhoz vezetett, ahol a falon őrködő lándzsások hangos szóval köszöntötték, egyszersmind jelentették, hogy semmiféle mozgást nem tapasztaltak az éjjel. Öten voltak, éjfél óta álltak őrt, és már alig várták, hogy leváltsa őket a másik öt könnyűlándzsás. Vágyakozva nézték uruk kezében az édes kását, aztán ösztönösen a nyugati fal mellé épített külső konyha irányába nyújtogatták a nyakukat: vajon készítik-e már az ő reggelijüket is?

Szilárd jobbra fordult: az északkeleti fertályon még néptelenül nyújtózott el a katonai gyakorlótér, de mellette, a keleti fal hosszában álló istállóban már bevitték a lovaknak a ropogós szénát, és jókora favödrökben cipelték a friss vizet az itatóvályúkba. Az elmúlt években jócskán megnőtt az istálló, amit meg is követelt a szükség, hiszen egyedül Bátor Szilárdnak három hátasa volt, nem is szólva familiárisai és háznépe lovairól, néhány igavonójáról, csatlósa öszvéréről, no meg az ideiglenesen nála tartózkodó vendégek ménjeiről.

Az uraságot mindenki hangosan köszöntötte, amint a gyakorlóteret átszelve immár a birtok délkeleti csücske felé folytatta útját. Ott egy szomorúfűz körött elpihenő kis temetőkertet szegélyezett az alacsony kerítés. Emitt, az istenkertjéhez közel építette fel Szilárd papja, a minorita Bernát barát a maga kis kápolnáját, mely Assisi Szent Klára nevét viselte. Apró, nyitott imahely volt, melyet a ferences testvér jórészt a saját kezével emelt, és ahol minden vasár- és ünnepnapon misét mondott a birtok valamennyi lakója számára – beleértve a nyugati falon kívül élő jobbágycsaládokat.

Szilárd megállt a tavasszal frissen meszelt kápolna előtt. Elgondolkodva nézte, közben az utolsó kanál kását is elfogyasztva.

– Hogy tetszik az új kereszt? – szólalt meg mögötte Bernát. – Azt hiszem, a kőfaragó felettébb tisztességes munkát végzett.

– Valóban szebben mutat, mint a korábbi fafeszület – ismerte el Szilárd. – Igazad volt: megérte a rászánt pénzt.

– Az lenne az igazi, ha egyszer valódi templommá bővíthetnénk – lépett mellé sóhajtva a minorita. – Rendes oltárral, freskókkal, takaros kis toronnyal, amelyből harangszó hívja imára a népeket…

– Könnyen álmodozol, barátom – mosolygott rá Szilárd fanyarul. – Hiszen a kőkereszt árát is alig sikerült kigazdálkodni.

– Jönnek majd szebb idők – vetett keresztet Bernát. – Lássad, ha lassú és nehéz léptekkel is, de hová jutottál, amióta először találkoztunk!

– Egyél valamit, kedves papom! – csapott a vállára Szilárd, folytatva a birtok körbejárását. – A kása ma fölöttébb ízletes.

– A kása mindennap ugyanolyan ízű – nevetett halkan a férfi. – Inkább belevetném magam apád hagyatékának tanulmányozásába.

– Csak óvatosan! – intette Szilárd. – Nehogy a végén még borisszának nézzenek, aki vizet prédikál!

Bernát volt az egyetlen, akit Szilárd beavatott a borospincéből nyíló titkos, kör alaprajzú, kupolás terem rejtélyébe. Úgy sejtette, hogy az ott felhalmozott kincseket talán nem is az apja, hanem még Bátor Vilmos rejtette el, aki templomos lovagként fél életét a Szentföldön töltötte. Szilárd gyanította, hogy az a föld alatti terem valamiféle keleti szentély mása lehet, s hogy a benne található tárgyak, könyvek, tekercsek szintúgy onnan származhatnak, ahol egykor Jézus Krisztus saruja koptatta a napégette, szikár földet. Szilárd tisztában volt családja templomos múltjával, és tartott tőle, hogy Vilmos kincsei között akadhat az egyház szemében veszélyesnek, netán eretneknek számító holmi. Éppen ezért eleinte senkit nem avatott be a titokba – hiszen még mestere, Péter is csak a halála pillanatában súgta meg neki, hol keresse a Bátorok valódi örökségét. Hosszú ideig tehát csak egyedül látogatta a különös szentélyt, végül azonban be kellett látnia: egész egyszerűen nem tud elég jól olvasni ahhoz, hogy kibogarássza a különös, helyenként megkopott, töredezett írásokat – főleg, hogy azok között többféle nyelvet is felismerni vélt. Így avatta be Bernát testvért, aki Istenre és valamennyi szentre esküdött, hogy megtartja a titkot.

Ez nem is esett nehezére: a minorita végül nagyobb megszállottja lett a Bátor-örökségnek, mint maga Szilárd. Amikor csak tehette, alászállt a titkos terembe, és mécsessel a kezében – melynek fényét sokszorosára növelték a szemfülesen elhelyezett tükrök és csiszolt fémfelületek – bogarászta a régi szövegeket. Rálelt a templomos lovagok eredeti regulájára, aminek egyes pontjait Szilárddal is megismertette. Különféle arab és francia nyelvű tekercseket is talált, de ezeket legnagyobb sajnálatára ő maga sem tudta megfejteni.

Hanem végül olyasmire bukkant, amire egyikük sem számított: Bátor Vilmos saját kezűleg írt tekercseire, melyekben az öreg keleti oroszlán a család felmenőinek történetét kísérelte meg összeállítani. Az iratok között még egy családfa is szerepelt, s Bernát beleborzongott a felismerésbe, amikor rájött, hogy a família valamennyi férfi tagja véres csatában vesztette életét. Haláluk évszáma mellé Vilmos gondosan feljegyezte az erőszakos esemény részleteit is: hol egész pontos tudnivalókat közölve, hol meg csupán annyit, hogy az adott ős valahol a Szentföld homokján vérzett ki, távol az otthonától…

Vilmos a rozgonyi csatában esett el – emlékezett rá a szerzetes. Attilát a saját hadnagya fejezte le…

A Bátorok története kegyetlen volt, tele kemény harcokkal, vérrel és küszködéssel. A minorita szeme előtt egy száz évnél is régebbi nemzetség képe sejlett fel, csupa fattyúval, törvénytelen örökössel, szegény egyházi lovaggal, fiatalon meghalt férfiakkal, szégyenben és gyászban, szinte még leányfővel elhervadt anyákkal. A Magyar Királyság tele volt olyan famíliákkal, amelyeknek feje egy emberöltővel korábban, a trónharcok idején még csak nincstelen szerencselovagként csatlakozott a feltörekvő Anjou Károlyhoz, mára pedig udvari és országos főméltóságokká emelkedtek, tucatnyi várral, hatalmas ménesekkel, jobbágycsaládok százai fölött rendelkezve. A Bátorok bezzeg, akik majd’ másfél évszázada kivétel nélkül mind a vérüket hullatták a keresztény világért, egyetlen árva leszármazottat hagytak maguk után, akinek vára inkább csak egy kőfallal körbevett kisbirtok, távol a királyság szívétől, vagyona, akár a templom egeréé, asszonya pedig egy kínhalált szenvedett leány a föld alatt, akinek apja bűnei és királya vak dühe miatt kellett ártatlanul meghalnia.

Bernát nem szerette a kort, amelyben élt, s minél többet tudott meg a Bátorok történetéről, annál keserűbbé vált szájában a nyál. Köpnie kellett, amit csak azért nem tett meg, mert egyszer már majdnem az életébe került egy jól célzott köpése. Hát inkább imádkozott, és igyekezett gyakorolni a megbocsátás erényét. Ferences testvér volt, jámbor szerzetes – megbocsátani mégis nehezére esett.

A birtok délnyugati részében, túl a keleti fal mentén épített külső konyha és a különféle gazdasági épületek során, még a kőfalon belül, kis gyümölcsös kezdődött. Ezt még akkor telepítették ide, amikor Szilárdon és mesterén, Péteren kívül egyedül a bábeli nyelven beszélő Pavel élt itt, s hármuknak bőséggel elég is volt a termés. A gyümölcsös azóta kinőtte eredeti helyét, s jó részen folytatódott a falon kívül mind nyugatabbra, a termőföld és a jobbágyházak szomszédságában, mind a déli oldalon, ahol lassan-lassan összenőtt az ott kezdődő erdővel. A gyümölcsös falon belüli része egy fából készült, apró viskót ölelt körbe, amely olyan furcsa látványt nyújtott a várfallal körbevett uradalmon belül, mintha valójában nem is tartozott volna oda. Külön kis udvara volt, kapirgáló tyúkokkal, tejet és alkalomadtán húst adó kecskékkel. A ház, melyben egykor a furcsa remete, Pavel élt, jó ideje Szilárd néma csatlósának, Sebőnek adott otthont.

Amikor a férfi magához vette, a kis lurkó még csak kilencesztendős volt. Sebő azóta tizenhét éves, kellemes megjelenésű ifjúvá érett, aki sem tehetségéből, sem szorgalmából nem veszített szemernyit sem az eltelt idő alatt. Azon a korai órán is éppen a tojásokat szedte össze a kotlósok alól, miután már megitta szokásos reggeli csupor kecsketejét.

– Jól tojnak? – szólt oda neki Szilárd, mire Sebő felé fordult, és szélesen vigyorogva bólogatott, felmutatva csaknem teleszedett kosarát.

– Hála a magasságos Istennek! – nevetett fel a közelben Lackfi Pál. – Ezek szerint ma tojást is ehetünk?

– Neked is áldott reggelt, Palkó! – fordult felé Szilárd. – Jól aludtál?

– Fogjuk rá – legyintett amaz. – Hanem, amikor a konyhán azt mondták, hogy ma is köleskása lesz, majdnem fölborítottam az asztalt.

– Minden reggel köleskását eszünk – közölte Szilárd. – Friss tejjel, aranyló mézzel. Kell ennél jobb kora reggel?

– Én az ebédről beszélek – békétlenkedett Palkó. – Azt mondták, ebédre is köleskása lesz!

– Borsóval, lencsével és hússal – bólintott továbbra is teljes nyugalommal a birtok ura. – Mi kifogásod van ellene?

– Az, hogy két napja kölest eszem. Félek, még két étkezés, és a fülemen fog kifolyni.

– Nem vagy egyszerű vendég, annyi szent! – nevetett Szilárd fejcsóválva. – De lásd, kivel van dolgod, mindjárt szólok is a szakácsomnak, hogy főzzön neked tojást.

– Ez a beszéd! – tette csípőre a kezét Palkó.

– Na, és hányat óhajtasz elfogyasztani? – kérdezte a barátja csipkelődő hangon. – Egyet vagy kettőt?

– Egy tucatot!

– Nem úgy van ám itt, mint tifelétek, Palkó – szabadkozott Szilárd jó órával később, a nemrég megerősített északnyugati saroktoronyban állva.

Régi cimborája egy zsenge mogyoróvessző-hajtás végét harapdálta, mígnem kis szakaszon sikerült róla lerágcsálnia a hártyavékony kérget. A növény előbukkanó, megcsócsált rostjai apró kefét formáztak. Akkor Palkó belemártogatta azt a kis kefét az övén függő sózacskójába, s végül nekiállt vele megtisztogatni egyik fogát a másik után.

– Miért? – kérdezett vissza a fogait pucolgatva. – Miképpen van minálunk?

– Beregi főispán vagy, Palkó…

– Beregi és zempléni! – helyesbített a férfi. – Miklós fivéremmel közösen.

Kiköpött, megint sóba mártotta a kis hajtás végét, és folytatta a fogfényesítést.

– Mi vagyunk a két legifjabb testvér, hiszen tudod – folytatta elégedetten. – Valamiért így alakult, hogy a király párban lát bennünket: kettőnkre bízza rá a keleti várait, kettőnk kezébe adja a megyésispáni tisztet… Kész szerencse, hogy asszonyt mindketten külön-külön kaptunk!

– Na, igen – bólintott Szilárd. – De a te vendégeid bizonnyal nagyobb lakomát kapnak, mint az enyémek…

– Hát ez a bajod? – nevetett fel Palkó. – A köles? Csak tréfáltam, te zákhányos tetentók!

– Holnap estére ökröt sütünk, ha törik, ha szakad – nézett le Szilárd morcosan a nyugati falon kívül elterülő termőföldre, mely körül gerendaviskók és földházak álltak szanaszét szórva, egész a távolabbi, keskeny folyóágig, aminek a partján egy ideje ismét forgott a régi vízimalom kereke. – Nehezebb itt az élet, mint egykor gondoltam – jegyezte meg halkan, félig csak úgy magának.

– Mit nyavalyogsz, mint valami himlős ringyó? – könyökölte oldalba Palkó. – Saját birtokod van, szép darab földed, erdőd, katonáid. Jogodban áll várat építeni, bár úgy látom, ez a szép terved a fal, a kapuház meg néhány kis őrtorony felhúzásánál meg is állt. Jut eszembe: hány parasztod van?

– Éppen egy tucatnyi család – felelte Szilárd. – Négy volt, amikor a király kegyeskedett odaadni nekem az apám hagyatékát…

– Micsoda?! – Palkó a döbbenettől majdnem lenyelte a mogyoróvessző hajtását. – Hogy lehet olyan kevés? Azt hittem, legalább harminc–negyven család dolgozik a kezed alá! Nem úgy volt, hogy megvásárolod a folyón túli földet?

– De. Úgy volt.

– Meg az erdőtől délre elterülő senkiföldjét…

– Jól emlékszel.

– És beszéltél valami faluvá bővíthető határrészről is, amit a szomszéd birtokostól vennél meg.

– Beszéltem.

– Hát akkor?

Szilárd hallgatott. Elmondhatta volna, hogyan sarcolják meg őt a lengyelek évente négyszer, és hogy a bevételei így éppen csak a birtok pillanatnyi fenntartását fedezik. Elmondhatta volna, hogy emiatt semmiféle bővítésről nem álmodozhat: hogy bár a birtokot szokatlanul nagy területen körbefutó kőfalat be tudta fejezni, a kapuházzal, a kis őrtornyokkal és a legmagasabbra törő, egykor még fából épült északnyugati bástyával együtt, a falon belül egyáltalán nem kezdhetett bele komoly építkezésekbe. Szívesen ki is öntötte volna a lelkét Palkónak – csakhogy ezt nem tartotta volna férfihoz méltó viselkedésnek.

Meg aztán jól tudta, hogy amikor azon a tucat esztendővel korábbi szörnyű napon, ott, Visegrádtól északra, a Duna kanyarulatában összetűzésbe keveredtek a lengyelekkel, akkor azt az egészet ő kezdeményezte, s nem Palkó. Ő volt az, aki veszett dühvel iramodott a polyákok után, s az ő lelkén szárad az egész vérfürdő, miközben a barátja végig azon volt, hogy gátat vessen annak az őrületnek. Nem tehette hát meg, hogy az ebből adódó minden gondját-baját a nyakába zúdítsa. Sejtette, hogy Palkó, aki immár megyés ispán, zászlósúr, tehetős családfő, több vár és erősség első embere, azonnal átvállalná a hallgatás adójának fizetését – s azt a szégyent ő végképp nem bírná elviselni. Ők ketten egyívásúak voltak, éppen harminc telet és nyarat láttak, ugyanott s ugyanakkor voltak ifjú hadfiak, mindketten csupán karnyújtásnyira a király legszűkebb körétől, mindenféle tekintetben. S lám, micsoda különbség lett köztük mostanra: Palkó, aki mindig minden parancs végrehajtására készen állt, szinte halmozza a tisztségeket; ellenben ő, aki sosem járult jó szívvel Anjou Károly elé, s egy ízben még nemet is merészelt neki mondani, küszködik a fennmaradásért.

– Tudod, hogy egyetlen vámhely sem járt az örökségem mellé – mondta végül. – Tizenkét jobbágycsalád pedig nem fizet túl sok adót, még bő termés mellett sem, nemhogy ilyen rémes idők után…

– Rosszat sejtek – húzta el a száját Palkó.

– Amennyiben?

– Én keményen megkövetelem minden jobbágyomtól, ami jár: a megszabott adón fölül minden tizenöt gabonakévéből egyet, évente tizenhat nap ingyen munkát, karácsonykor pedig két sertést, tíz csirkét és száz tojást. Ennél kevesebbet semmiképpen sem fogadok el.

– Jól teszed – hagyta rá Szilárd, de Palkó csak nem bírta abbahagyni a vitát.

– Na, ki vele! – nézett összevont szemöldökkel a barátjára. – Te mit követelsz meg a tieidtől?

– Minden huszadik kéve gabonát…

– Szűzanyám!

– …évente tíz nap ingyen munkát…

– Krisztus a kereszten!

– …karácsonykor meg…

– Előre félek…

– …hát, jóval kevesebbet szolgáltatnak be, mint a tieid.

– Szentséges Isten! – nyögte Palkó. – Nem csoda, hogy csak köleskásával bírod megvendégelni a legrégibb cimborádat!

– Kurta a legrégibb cimborám – vigyorodott el erre Szilárd gonoszul –, nem te.

– Miféle Kurta? – adta a sértődöttet a beregi főispán.

– Vilmos lovag – felelte a dubicai várispán –, a vránai perjel legjobb embere. Te is tudod. És mostantól nem beszélünk többet a pénzről! Más sem érdekel téged, csak a vagyon?

– Hát jó – dobta le a mélybe a mogyoróhajtást Palkó, és fél könyökkel hanyagul nekitámaszkodott a mellvédnek. – Asszony dolgában hogy állsz? Két éve, amikor a lakodalmamban jártál, több fehércseléd is szemet vetett rád. Itt meg egyetlen hozzád való nőszemélyt se látok. Pedig mindig úgy képzeltem, hogy a mi porontyaink együtt fognak a fűben szaladgálni. De az én Lackó fiam már most szaladgál, te meg még a magodat se vetetted el.

– A pénz mellett – dörmögte Szilárd – a nőkről sem kívánok társalogni.

– Ám legyen! – adta meg magát Palkó. – Hadi dolgokról, remélem, beszélhetünk. Ma délután az embereimmel ki is próbálnánk a küzdőteret. Látom, tisztességesen fel van szerelve mindennel. Az a forgó bábu példának okáért éppen olyan, mint István bátyám régi visegrádi portáján. Jó emlékeket ébreszt bennem…

– Érezd magad otthon! – mondta Szilárd. – Ha úgy tetszik, csinálj faforgácsot a bábuból. Már persze, ha képes vagy rá…

– Vigyázz, mit beszélsz! – így a másik. – Futásban és nyíllal lövésben még mindig bármikor legyőzlek!

– Ez esetben megfutamodni még mindig te tudsz hamarabb.

– Szemtelen alak! – kacagott Palkó. – Na, de ki vele: hogy állsz a bandériumoddal?

– Nincs bandériumom.

– Tudom, hogy nincs, de évek óta azt szajkózod, hogy lesz. Te is tudod: ötven harcos az már egy nyolcad zászlóalj. Legfőbb ideje lenne saját lobogó alatt hadba vonulnod. Hol tartasz ezzel? Még nem is találkoztam az embereiddel.

– Találkoztál velük…

– Azt a szőke, bajszos horvátot már láttam.

– Ő Zlatan.

– Aztán ott az a drabális barbár…

– Barabás, igen – bólintott Szilárd. – Péter óta nem volt hozzá foghatóan erős fegyvertársam.

– Rajtuk kívül még csak Sebőt láttam, meg a tíz könnyűvértesedet a falakon.

– Akkor, hát igazam volt – bólintott ismét a birtok ura. – Találkoztál a katonáimmal.

– És mondd csak, mégis miképpen lesz ebből bandérium?

– Lesz vagy nem lesz, ez akkor is egy ütőképes kis csapat – állította Szilárd. – Zlatan és Barabás a familiárisaim, kiváló nehézlovasok. Mindhármunkat két-két könnyűvértes kísér. A taljánok ezt úgy hívják: lancia.

– Tudom, hogy hívják – fintorgott Palkó. – De ez akkor is csak három lándzsa. Kilenc katona. Mi van a többiekkel?

– Nem szívesen hagyom fegyveres őrizet nélkül a birtokomat – érkezett a felelet. – A parasztokat meg eszem ágában sincs csatába vinni, mint egyeseknek. Az én csapatom csakis válogatott harci egység lehet. Ha kilenc ember, akkor annyi. De az a kilenc ember bőséges kellemetlenségeket fog okozni az ellenségnek, bárkivel álljon is szemben, erre megesküszöm.

– Túl messze kerültél a királyi kúriától – összegezte a hallottakat Lackfi Pál. – Elvágva az igazán nagy lehetőségektől. Nem jól van ez így…

– Szeretem Szlavóniát – vont vállat Szilárd. – Olyan, mint a Magyar Királyság kicsiben. Körben hegyek, keresztül-kasul hallal teli folyók, és zsíros termőföld. Akik meg mindezt benépesítik, azok magyarok, horvátok, mindenféle tót ajkú népek, élükön a bánnal, akinek hatalma ezen a földön, akár a királyé a birodalom fölött. Erős, jó pénzt veret, és ha napos kedve van, vadászni hív az erdejébe.

– Ha viszont a szerbek egyszer megindulnak, és beveszik Nándorfehérvárt – vetette ellen Palkó –, akkor már csak egy köpés, és elérnek ide is.

– Ahhoz előbb a bosnyákoknak is lenne egy-két szavuk – csóválta a fejét Szilárd. – Különben is: mi az ördögöt akarnának tőlem a szerbek? Hidd el, jobb nekem itt, mintha folyvást Visegrádon térdepelnék Károly előtt. Akkor már inkább zabálok köleskását egész átkozott életemben…

– Így örökre csak udvari ifjú leszel – vélte Palkó. – Vén fejjel is az maradsz.

– Akkor az maradok – vágta rá a másik. – Majd csak túlélem valahogy.

A meddő vita talán ebédig is folytatódott volna, ha nem tűnik fel az északi országúton egy magányos, fürge lovas. Egymagában szelte át a vidéket, s amint közelebb ért, már az is kivehetővé vált, kicsoda ő.

– Mondd, hogy csak a szemem káprázik! – hördült fel Palkó. – Még mindig megtűröd magad mellett ezt az istentelen olasz piperkőcöt?

– Lorenzo kiváló futár – indult a toronyból lefelé Szilárd –, és remek diplomata.

– Hát hogyne, és az ágyadat is melegen tartja, ha nem vigyázol – gúnyolódott a beregi ispán, de Szilárd ezt már fel sem vette.

– Vagy féltucat nyelven beszél – mondta, miközben mindketten lefelé tartottak a toronyból. – A verekedéshez ugyan semmi tehetsége, de műveltebb és eszesebb, mint bárki, akit ismerek. Jó hasznát veszem.

Mire leértek az udvarra, már Lorenzo is beviharzott a kapun. A küllemére máskor mindig nagy gondot fordító férfi fizimiskája most meglehetősen űzöttnek tűnt, poros arcára barázdákat rajzolt a homlokáról patakzó verejték. Lova is habos volt, a szilaj hátas izmai remegtek a túlhajszoltságtól.

– Szilárd! – kiáltott Lorenzo, aztán amikor látta, hogy feljebbvalója nincs egyedül, gyorsan kijavította magát. – Bátor uram! Nyergeltess azonnal!

– Mi a ménkű? – mérte végig Szilárd. – Csatából jössz? Hogy nézel ki?

Lorenzo leugrott a nyeregből, de meg kellett kapaszkodnia, mert a kimerültségtől majdnem összerogyott. Behunyta a szemét, mélyeket lélegzett.

– Vizet, a kutyaúristenit! – kiáltott oda a szájtátva feléje bámészkodó háznépnek. – Nem látjátok, hogy menten szomjan pusztulok?

Úgy érezte, egy vödörrel is le tudna önteni a torkán. Amióta átkelt a Száván, nem ivott egy kortyot se.

– Visegrádról jövök – magyarázta fújtatva, míg a vízre várt. – Azonnal útra kell kelned, ispánom. Higgy nekem, ez az ügy nem tűr halasztást.

2. fejezet

Az Úr 1342. éve
Szent Jakab hava
Bolondóc, Magyar Királyság

A visegrádi futár megsarkantyúzta habos lovát. Érezte, mennyire remegnek alatta a mén izmai, és már bánta, hogy nem cserélt hátast a megyehatáron. Sebaj, az utolsó emelkedő következett: tudta, ez már egyenest a bolondóci vár kapuházáig vezet.

Lackfi István, Magyarország fehér sárkánya, a király lovászmestere, ispáni címek birtokosa és megannyi vár castellanusa büszkén nézte az udvaron gyakorló fiát. Dénes a legidősebb utód volt a Lackfi-alomból: tizennégy esztendős, széles vállú, büszke tartású fegyvernök, akin meglátszott, hogy az apja, bár legszívesebben elkényeztette volna, igazán keményen fogja. Hétéves korában, mint bármely más harcra termett nemesi ivadéknak, véget ért a gyermekkora: attól kezdve jószerével minden idejét a háború művészetének tanulmányozására és elsajátítására kellett fordítania.

Az apja egyelőre régi kapitánya, Szolnoki István mellé rendelte szolgálni: meglehet, messze nem ő volt a szóba jöhető legtehetősebb nemes úr, akinél Dénes eltölthette volna serdülő éveit, a lovászmester mégis úgy gondolta, Szolnoki Pista mellett a gyerek majd megtanulja a kutyafittyet. Annál is inkább ragaszkodott Szolnokihoz, mivel a kapitány gyakorta volt tagja az ő személyes kíséretének, így a fehér sárkány személyesen is kivehette részét elsőszülöttje neveléséből, ha úgy látta jónak.

Azon a nyári napon, Bolondóc várának udvarán is a fiát nézte, aki éppen Szolnokival edzett. Hosszú sodronyvértezetet és elöl nyitott sisakot viselt, így kellett teljesítenie a mestere által kijelölt feladatsort: felugrani a lóra, majd azonnal leugrani a hátasról, hengerbócot vetni, báránybuckát hányni,1 körbefutni az udvart, majd az egészet elölről kezdeni. Ha ezzel megvolt, jöhetett a falmászás, illetve egy, a falnak támasztott létrán való függeszkedés. A létrát alulról kellett megmásznia, azaz kizárólag a kezeit használhatta a művelethez – természetesen továbbra is sisakban, teljes vértezetben. Ezt követően egy kétkezes kovácskalapácsot kellett újból és újból a feje fölé emelnie, majd teljes erőből a földre sújtania vele. Utána jött a favágás – még mindig csatához öltözve –, s csak mindezek után kezdődhettek a fegyveres gyakorlatok.2 Ám azokban sem volt túl sok köszönet, Lackfi Dénes gyakorlófegyverei ugyanis kétszer-háromszor olyan nehezek voltak, mint egy valódi fegyver: fakardja ólommal bélelt, kopjája förtelmesen fejnehéz, pajzsa pedig fémlapokkal borított, ormótlan készség.

– Megköszönöd még – kacagta Szolnoki –, amikor majd a csatában mindenkinél könnyedebben és gyorsabban forgatod a fegyvert. Csakhogy az még nem ma lesz. Támadj, és védd magad!

Ahogy az udvaron gyakorlatozókat nézte, Lackfi Istvánnak elkalandoztak a gondolatai. Messze szálltak onnét, meg sem álltak takaros bihari birtokáig, ahová hosszú évekkel korábban a feleségét száműzte. Arra gondolt, végtére is igaza volt, amikor a tenyeres-talpas Izabellát választotta hitveséül. Meglehet, az asszony egy kibírhatatlan házisárkány, akivel képtelenség huzamosabb ideig egy fedél alatt tartózkodni, de lám: öt gyermeket szült neki, és egyik erősebb, egészségesebb a másiknál. Csecsszopó korukban szinte egymással versengve álltak lábra és tették meg első lépéseiket, nem vitte el őket sem láz, sem köhögés, sem más kórság, és folyvást nőttek, mint a répa. Dénes immár jól képzett fegyvernök. A tizenhárom esztendős Katalin máris olyan szép teremtés, hogy csakis előnyös házasságot lehet neki összehozni. A tizenegy éves Miklós és a kilencéves Imre mindketten Nagymartoni Pál országbíró udvarában vetélkednek egymással lovaglásban, íjászatban. S ott van a legkisebb, az ő nevét viselő, hétesztendős Istvánka, aki mindenben a bátyjait próbálja utánozni, és aki akkor is visszaül kicsiny hátaslovára, ha már tízszer lepottyant róla. Apja büszkén gondolt rá, hogy maholnap belőle is derék tanonc válik valamely megbízható zászlósúr keze alatt.

A lovászmester arcára mosolyt csalt a sok emlék. Belefeledkezett az ábrándozásba, így csak akkor vette észre az udvari küldönc érkezését, amikor az már rég kikötötte a lovát, hogy gyalogszerrel járuljon elé.

– Uram, egy pillanatra, ha szabad! – szólította meg a sovány, fiatal férfi. – Visegrádról jöttem hírrel.

– No, mesélj, te legény! – szólt vidáman a bolondóci várnagy. – Folyik-e a bor Visegrádon, hogy a malomkereket is meghajtja? Sül-e az ökör a duttyánok alatt, mint régen? Riszálják-e a farukat a fehércselédek? Hej, Visegrád, édes Visegrádom!

– Azt én nem tudom, nagyuram, de baj az van – felelte a futár sápadt képpel. – A király gyengélkedik, a nádor mondta, hogy mielőbb keressem fel kegyelmedet, és hívjam üstöllést az uralkodói székvárosba.

– Jól van hát – így a mit sem sejtő Lackfi –, a jövő hónapban amúgy is útra akartam kelni.

– Lehet, hogy késő lesz, uram. Igen gyenge őfelsége.

– Rendben, akkor hát a jövő héten nyergeltetek.

– Az sem jó, uram, már megbocsáss – erősködött minden bátorságát összeszedve a küldönc. – Mielőtt ide elindultam, egyik társamat már az esztergomi érsekért küldték, hogy a misererét3 elmondaná…

– Miserere?! Miért nem ezzel kezdted? – Lackfi István egy pillanat alatt kijózanodott, és rögvest intézkedni kezdett. – Szolnoki! Dénessel nyergeljetek fel három jó lovat, a legfürgébbeket, ti is velem jöttök! Négy lovast kíséretnek, Pista, hallod? Hubert, átveszed a várat, amíg visszaérek! Adjatok enni-inni ennek a szerencsétlennek, hisz alig áll a lábán! Jankó, a vasár- és ünnepnapi csizmámat! Gyorsabban, tetű bagázs, nem érek rá holnapig!

… … …

Jegyzetek

1 Hengerbóc és báránybucka: a bukfenc és a cigánykerék régi elnevezései.

2 A Boucicaut néven ismert Jean II. Le Maingre (1366–1421) francia lovag edzésmódszere alapján.

3 Miserere mei, Deus! – Könyörülj rajtam, Isten! (latin) A Vulgatában az 50. bűnbánati zsoltár kezdete, amit haldoklók fölött, illetve nagy baj esetén szokás mondogatni.

Utószó

Amióta csak írok, szeretek eljátszani azzal, hogy olyan könyveket, filmeket, verseket és dalokat idézek meg a szövegeimben, amelyek nagy hatással voltak rám életem egyes szakaszaiban. Az Anjouk-sorozat történetében például Ridley Scott Mennyei királyság című filmje az örök visszatérő: szinte már sportot űzök belőle, hogy a sorozat minden egyes részébe belecsempészek a filmből egy-egy számomra emlékezetes mondatot – akár szó szerint, akár kissé átvariálva –, amely mondat aztán vagy ugyanazt a jelentéstartalmat, üzenetet hordozza, mint eredeti közegében, vagy teljesen másfajta csengése lesz az új szövegkörnyezetben. A célom az lenne, hogy a sorozat összes kötetébe tudjak egy-egy apró szilánkot csempészni a Mennyei királyságból, amely film nélkül nem is biztos, hogy annak idején elkészült volna az első történelmi regényem – vagy legalábbis egészen más hangvételű alkotás lenne.

A birodalom ura lapjain – a teljesség igénye nélkül – ugyanúgy életre kel egy-egy pillanatra A rettenthetetlen, mint az Indul a bakterház, a Gyalog galopp, Passuth László Nápolyi Johannája, vagy épp a HaddelHadd zenekar Ördög és angyal című száma (és még ki tudja, mennyi minden egyéb). Aki azonban kifejezetten nagy súllyal, mondhatni, már-már életnagyságban megjelenik ebben a regényben, az Arany János és François Villon – illetve a Faludy Györgyben újjászületett Villon.

Arany mára klasszikussá nemesedett Toldiját mindenképpen alapként szerettem volna használni a magam Toldi Miklósához, még ha ez nem is volt olyan egyszerű feladat. Hogy miért nem? Nézzük csak!

Arany elbeszélő költeményében Toldi kamasz, tizenöt éves lehet, akinek még legénytoll sem pelyhezik állán – de aki már Nagy Lajos király korában él. Ez tehát az első probléma: ma már úgy tudjuk, hogy Toldi Miklós valamikor 1320-ban született, így tehát ha tizenöt évesen indul útnak, legfeljebb a visegrádi királytalálkozóra eshetne be, hogy a kilencéves Lajos herceggel találkozzon. Ha tehát a történetnek ahhoz a részéhez ragaszkodunk, hogy Toldi az ifjú Lajos király idejében, egy nyári éjszakán menekül el otthonról, akkor arra leghamarabb 1343-ban kerülhet sor. Miklós ekkor már huszonhárom éves, középkori mércével mérve meglett férfiember, jelentős késésben a klasszikus lovagi nevelés elkezdéséhez.

Megvan tehát a cselekmény ideje: 1343 nyara. Ha továbbra is Arany költeményéhez igazodunk, láthatjuk, hogy az éppen önsajnálatban dagonyázó Tolditól nem más kérdezi meg, melyik út vezet Budára, mint Lackfi András (Aranynál: Laczfi Endre) erdélyi vajda. Csakhogy ez további fejtöréshez vezet: András ugyanis csak 1356-ban lesz Erdély vajdája, de még a székelyispáni címet is csak 1345-től birtokolja. Igaz, a bátyja, István már 1344-től erdélyi vajda: Toldinak tehát vagy vele kell találkoznia (ez esetben egy évvel később, huszonnégy esztendősen), vagy Andrással, de még nem mint országos főméltósággal, hanem csak mint seregét vezető katonával. Miután emellett tettem le a voksom, még egy „eretnek” tettet voltam kénytelen elkövetni: az én változatomban Toldi Miklós nem a Budára, hanem a Visegrádra vezető utat mutatja meg azzal a bizonyos vendégoldallal – azon prózai oknál fogva, hogy ekkor még ez utóbbi város volt a király székhelye, az udvar csak évekkel később települt át Budára.

Ettől a ponttól kezdve pedig mind bátrabban rugaszkodtam el a klasszikus alapanyagtól: így lett az Arany Jánosnál meglehetősen passzív és tétlen Toldi Lőrincné katatón nagybeteg, majd rögtön halott, így lettek a nádifarkasok Toldi György fogdmegjei, így lett a félelmetes cseh vitézből a Cseh Királyságba vágyódó Ujvári Ádám, és így került Toldi Miklós a királyi székváros helyett a szlavóniai birtokra.

Az Anjouk-sorozaton belül mindig is megfértek egymás mellett a realista és a meseszerű, a varázslatos és a földhözragadt, a romantikus és a naturalista megközelítések – azt azonban még így is túlzásnak tartottam volna, hogy az én feldolgozásomban a gyilkosságba keveredett, akkor még teljesen ismeretlen, szinte paraszti sorban létező Toldi egyenesen a királytól kapjon kegyelmet, sőt vitézi címet. Ezt már teljes egészében meghagytam Arany János egyébként zseniális költeményének. Mivel azonban tudatosan ebből építkeztem, a Toldi Miklóst érintő cselekményszálban Arany több jellegzetes szavát, kifejezését is használtam, sőt helyenként teljes szó szerinti idézeteket is átemeltem az eredeti műből.

François Villon esetében kissé más a helyzet: ő értelemszerűen nem adott nekünk nemzeti hősöket, viszont ő – pontosabban szólva verseinek Faludy György általi átköltése – inspirálta a Királyok énekében feltűnő és A birodalom urában is szereplő Lorenzo il Toro karakterét. Lorenzo éppen ezért már a Királyok énekében is megidézi Villont, A birodalom urában pedig még hangsúlyosabban folytatja ezt a szokását – hol a Faludy-féle, hol az autentikusnak tekinthető fordításokból kölcsönözve egy-egy sort. Persze ő maga sem mindig egy az egyben citálja az egy évszázaddal később élt francia költőzsenit: sorait gyakran igazítja saját életeseményeihez, vagy épp ülteti át a lírát prózába. Villon és Faludy nélkül azonban ő valószínűleg nem is létezne – gátlástalanul beszél hát jövőbeli lelki társai nyelvén. (Faludy György költészete önmagában is nagy hatást gyakorolt e sorok írójára, így ha a Tisztelt Olvasó helyenként Faludyt vélné felfedezni egy-egy jellegzetesen ízes vagy találó kifejezés mögött, az korántsem a véletlen műve.)

Ennyit tehát a regény(ek)ben megjelenő művekről és művészekről. Lássuk, mi a helyzet a történelmi eseményekkel!

A Non nobis Domine első kiadásától eltekintve nem szokásom regényeim utószavában összevetni az általam leírtakat a valós történelmi eseményekkel, az én olvasatomban ugyanis ennek elvileg sosem lenne vége: a történelmi regény mint olyan, ugyan a konkrét történelmi eseményekből táplálkozik, a múlt feneketlen kútjából merít, ugyanakkor mégiscsak regény, azaz (részben) fikciós mű. Úgy gondolom, ez egyértelművé teszi, hogy egyetlen ilyen alkotás sem tekinthető szakkönyvnek, ismeretterjesztő tényirodalomnak, még ha szerzője rendkívül alapos munkát végzett is a háttér és a valós szereplők megismerése céljából. (Hogy akkor végül is mi az a történelmi regény, annak megtárgyalásától e helyütt eltekintenék – részemről legyen elég annyi, hogy a legtudathasadásosabb irodalmi műfajnak tekintem.)

Ettől függetlenül rengeteg olvasó szokta nekem feltenni a kérdést, hogy az egyes történelmi regényeimnek hány százaléka tény, és mennyi a fikció. Itt is leszögezném, hogy ennek megállapítása egész egyszerűen lehetetlen. Ha azonban valaki a regényszövegen túl is szeretne elmélyülni a korszak tanulmányozásában, lefejtve a témáról mindennemű fikciót, annak szívből ajánlom a jelen kötet végén is megtalálható bibliográfiát – elsősorban Csukovits Enikő, Engel Pál, Bertényi Iván és Kristó Gyula munkáit, melyek komplex rálátást biztosíthatnak a XIV. század magyar történelmére (a speciálisabb témákat taglaló könyveket inkább csak ezek után javaslom elolvasni).

Ahogy azonban itt fentebb Toldi Miklós karakterének felépítését is az olvasók elé tártam, úgy gondolom, akad még néhány olyan részlet A birodalom ura lapjain, amely némi fejtegetésre szorul.

Az első ilyen Anjou Károly halálának napja. A király haláláról és temetéséről bőséges forrás maradt fenn: a Képes Krónikában is olvasható leírás kitér a halott uralkodó temetési ruházatára, pontosan követi a koporsót kísérő gyászmenet útvonalát, ismerteti a királyt megszemélyesítő három lovas jelenlétét (bár konkrét személyüket nem árulja el), és azt is biztosan tudhatjuk, hogy Károlyt a székesfehérvári bazilikában, a nagy oltár mellett temették el (valószínűsítem, nem a föld alá, hanem egy márványszarkofágba). Azt is megjegyzi valamennyi ezzel foglalkozó forrásanyag, hogy Károly 1342. július 16-án, egy szerdai napon halt meg, Lajost pedig öt napra rá, július 21-én, vasárnap koronázták meg: ezt minden általam ismert történészi munka ugyanígy említi, és a könyvem erről szóló fejezetének első vázlatában még szintén így szerepelt. Aztán viszont megpróbáltam napról napra végigvezetni ennek az öt napnak a történéseit, kiegészítve a fiktív elemekkel, és szemet szúrt valami: szerda után öt nappal sehogy sem jöhet vasárnap, csak hétfő – ugyanakkor a 16-a és a 21-e mégis stimmel, hiszen a kettő között valóban öt nap telik el.

Mikor halt meg tehát Anjou Károly?

A középkori királykoronázásokat kevés kivételtől eltekintve vasárnap tartották, ünnepi szentmise keretein belül. Úgy döntöttem, ehhez ragaszkodom, és innen számoltam visszafelé. Így július 16-a, Anjou Károly halálának napja keddre esik.

Egyetlen kérdés maradt ezután: hogyan jön ide mégis a szerdai nap?

Erre a következő megfejtést agyaltam ki: mivel a forrás(ok) megjegyzi(k), hogy a király este halt meg, és bebalzsamozott testét csak másnap reggel vitték le Visegrád plébániatemplomába, ezért arra jutottam, hogy Károly valószínűleg július 16-án hunyt el, de egy szerdai nap volt az, amikor a visegrádi lakosság szeme láttára ravatalra helyezték. Hogy akkor végül is miképpen olvadt össze a hagyományban a július 16-a a szerdai nappal, arra nem tudtam ennél jobb megoldást találni.

Margóra jegyzem meg: természetesen az is lehet, hogy 1342-ben valóban szerdára esett Szent Jakab havának tizenhatodik napja, ez esetben azonban Lajos koronázása mégsem vasárnap, hanem a szokással ellentétben hétfőn volt. Bárhogy is, a kettő közül az egyik adat hibásan maradt fenn – nekem pedig választanom kellett, hogy melyikhez ragaszkodom.

A másik témakör, ami a regény kapcsán némi kifejtésre szorul, az Drugeth Miklós, illetve a teljes Drugeth família sorsának érthetetlen alakulása. A Drugethek valóban Károllyal együtt érkeztek Magyarországra, itt vetették meg a lábukat, és a királlyal együtt erősödtek. A nádor évtizedeken keresztül a Drugeth családból került ki, és a tisztség szinte úgy vándorolt köztük apáról fiúra (vagy bátyról öcsre), mint a királyi cím az uralkodó családjában. Az 1342 szeptemberében elhunyt Drugeth Vilmos nádor valóban az öccsét, Miklóst nevezte ki örököséül, s minden bizonnyal az egész családot meglepetésként érte, hogy Anjou Lajos gyakorlatilag megtagadta tőle az örökségét.

Logikus magyarázat a főúri kör (egy részének) lecserélésére, hogy a tizenhat éves Anjou Lajos nem akart apja korabeli idős emberekből álló országtanácsot, akik esetleg atyáskodhatnak fölötte, és a pozícióikba rég belekényelmesedett emberek helyett olyan feltörekvő nemeseknek adott lehetőséget, akiknek még valóban bizonyítaniuk kellett a rátermettségüket. Ezzel együtt az is érthető, hogy felszámolta a Drugethek vidéki nádori kúriáját, hiszen Károly uralma alatt minden más közigazgatási kúria egybeolvadt a királyi központtal, nem pedig attól földrajzilag is elkülönülve működött.

Ami viszont érthetetlen ebben az eseménysorban, az a Drugethek magánvagyonának drasztikus megnyirbálása. Drugeth Vilmos többek között kilenc várat hagyományozott az öccsére, amiből Lajos hatot elkobzott – más egyéb birtokokkal, javadalmakkal együtt. Míg például a Lackfiak ezekben az években elképesztő gyorsasággal emelkedtek a ranglétrán, és Szécsényi Tamás is csak a vajdai címét veszítette el (de teljes vagyonát, számos megye fölött gyakorolt ispáni hatalmát megtarthatta), addig a Drugethek az országos tisztség mellett a vagyonuk egy jókora részét is elveszítették, és ezzel – mint arra Csukovits Enikő is rámutat – örökre kikerültek a legnagyobb hatalmú főúri famíliák szűk köréből.

Miért történhetett mindez?

Érthetetlen, annál is inkább, mivel tudtommal semmiféle indoklás nem maradt fenn erről a döntésről, és mert ahogy az a regényben is olvasható, Drugeth Miklós volt Lajosnak az az önfeláldozó nevelője, aki a testével védte őt Zách Felicián kardcsapásaitól. Miklós a későbbiekben végig ottmaradt Lajos mellett, hűségesen elkísérte őt háborúiba, és élete végén egy rövid időre országbírói tisztségben részesült – hogy tehát az új király miért kobozta el tőle családi vagyona egy tetemes részét, az szinte megmagyarázhatatlan. Feltételezhető, hogy a tisztségcserék mögött a kormányzói erővel bíró Piast Erzsébet határozott akarata is meghúzódik – de vajon miféle ellenérzéseket táplálhatott az anyakirályné a Drugethekkel szemben? Ez talán már sosem derül ki.

Arról természetesen semmiféle történelmi adat nem maradt fenn, hogy Drugeth Miklós a nádori címtől való megfosztása miatt egy rövid ideig úgy viselkedett volna, mint ahogy az a regényben olvasható, s hogy végül is emiatt nyirbálták volna meg világi hatalmát, de mivel semmilyen más okfejtéssel nem találkoztam e tárgyban, muszáj volt valamit kitalálnom – azt ugyanis elképzelhetetlennek tartom, hogy mindez ok nélkül történt volna.

Az 1342-es szerbiai hadjáratról mindössze annyi információt találunk, hogy az a macsói bánság visszaszerzésére irányult, és hogy az akció sikeres volt – illetve, hogy a hadjáratot vezető Lackfi Andrásnak valóban odalett négy foga. Az eseménnyel kapcsolatos minden további részlet a regényben az írói képzelet szüleménye.

Szintén történelmi tény, hogy 1344 tavaszán Brassóban Sándor havaselvi vajda meghódolt Lajos király előtt. Az adózást megtagadó erdélyi szászok „lecsendesítése” ugyancsak megtörtént, abban viszont nem tudnak megegyezni a történészek, hogy mindez vajon 1342-ben, vagy inkább 1344-ben zajlott-e (netán mindkétszer), a részletek pedig – azaz, hogy volt-e katonai összecsapás is, vagy vér nélkül ment végbe az egész ügy – szintén nem ismeretesek. A Szepességre törő tatárok Lajos általi legyőzetése, illetve a behatolók százainak a helyi lakosok általi meggyilkolása megint csak egy részletesebb kifejtést nélkülöző korabeli leíráson alapul. Az viszont teljes mértékben az én lelkemen szárad, hogy ezt a három eseményt szorosan egymást követő akciók láncolataként írtam meg – hiszen Sándor vajda behódolásán kívül egyiknek sem tudjuk a pontos idejét. Ugyanakkor ezzel a húzással reményeim szerint jól tudtam érzékeltetni Anjou Lajos törekvéseit, habitusát, tettrekészségét, harci szenvedélyét: mindazt, ami miatt az utókortól kiérdemelte a „Nagy” melléknevet.

Veliuona meghiúsult ostromának leírásánál végig a saját fantáziámra hagyatkoztam: mind a karókkal kivert hatalmas árok, mind az a bizonyos egyetlen roham az én fejemből pattant ki, azon egyszerű oknál fogva, hogy a vár ostromáról semmiféle részlet nem maradt fenn. Az azonban tény, hogy Lackfi Istvánnak eltört a lába, és hogy egyik familiárisát a szeme láttára ölték meg.

A többi esemény leírása érzésem szerint nem szorul magyarázatra. A birodalom ura írása során az általam ismert legjobb forrásmunkákat és történelmi szakanyagokat használtam, de ismételten figyelmeztetem a Nagyrabecsült Olvasót: amit a kezében tart, az alapvetően regény, tehát elképzelt jelenetek sorából álló, dramatizált, fikciós mű. Mindenki csakis saját felelősségére forgassa!

Köszönetnyilvánítás

Hálás köszönetemet szeretném kifejezni mindazoknak, akik odaadással, türelemmel és hittel segítették a munkámat.

Már a sorozat előző része, a Királyok éneke köszönetnyilvánításában is megemlítettem, milyen remek csapat vesz körül, akikhez a legváratlanabb időpontokban is bizalommal fordulhatok, és akiket bátran kérdezhetek történelmi, régészeti, vagy az adott témához kapcsolódó technikai részletekről. A birodalom ura írását is segítette egy kisebb csapat, akikkel minden korábbinál intenzívebbre sikeredett a közös munka.

Azt, hogy a regény helyenként lubickol a latinban, elsősorban Nagy Richárd barátomnak köszönhetem: Richárd néhány évvel ezelőtt elkezdte leporolni a latintudását, de olyan szinten, hogy csuklóból megkülönbözteti az antik és a középkori latin szövegeket, sőt kitalált jeleneteket és szóvicceket gyárt bizonyos latin frázisok, idézetek köré, csak úgy a saját szórakoztatására (vagy épp vigyorogva megállapítja, melyik középkori írásos emlékben van helyesírási hiba). Richárd nemrégiben afféle online kurzust indított számomra, Hard-core latin regényíróknak címmel, melynek keretein belül azóta is szabálytalan időközönként zúdítja rám a középkori latint (rendszerezve, magyarázatokkal ellátva), sőt kisebb jeleneteket is fabrikál ezek jelentésének érzékletes szemléltetése céljából. A regénybe Richárd több vendégszövege is bekerült, persze némileg átírva, a saját stílusomra fazonírozva: eredetileg az ő tollából származik az a rész, amikor a visegrádi futár megérkezik a fia kiképzését figyelő Lackfi Istvánhoz; amikor az umagi bíró kihallgatja a kapitányt szidalmazó Richardust; amikor a fiatal seborvos a halott embert szemléli a dubicai főtéren; amikor Bernát testvér a bárányfejet majszolva idézgeti magában a zsoltárt; illetve az a történet, amikor Toldi Miklós szlávul próbálja kérdezgetni, hogy mély-e a folyó. Nagy Richárd remek szövegmorzsáiért nem lehetek elég hálás: az előre megírt Toldi-fejezetek mellett ezekkel pepecselve indult el bennem az a folyamat, melynek eredményeként megszületett az Anjouk hetedik része.

Józsa Tibor faművessel, pajzskészítővel, aki Józsa mesterként a sorozatban is feltűnik, ezúttal a Bátor-birtok fejlettségi szintjét, lakóinak, katonáinak, szolgálószemélyzetének összetételét, jogállását tekintve bocsátkozhattam rendkívül érdekes és eredményes beszélgetésbe. Még az írás kezdete előtt próbáltam felvázolni, hol tart jelenleg ez az oly sokszor változó, a valóságban sosem létezett birtok a maga fiktív fejlődésében, és kezdtem rettenetesen összezavarodni. Józsa Tibor segítségével Bátor Szilárd birtoka jobb hely lett, mint valaha is volt. Köszönöm!

Az archeobotanikus Kenéz Árpád szintén a Bátor-birtok fejlődéséhez járult hozzá cseppet sem elhanyagolható mértékben: ő javasolta a sós és az édes köleskását (amit Lackfi Palkó olyan hamar elunt), ő állította össze a birtokon tartott vásár gazdag éteksorát, és ő szedte lajstromba, mi minden teremhet meg Bátor Szilárd földjein, illetve gyümölcsösében. Köszönet érte!

Csiki István, aki történészként a Szent Koronáról írta a szakdolgozatát, szakértői szemmel olvasta el az Anjou Lajos koronázásáról szóló fejezetet, és nagyon hasznos tanácsokat adott arra vonatkozóan, mit írjak át, illetve mit töröljek ki teljes egészében a szövegből. Hálásan köszönöm a segítséget!

Ez volt tehát A birodalom ura szakértői csapata, de messze nem csupán nekik tartozom köszönettel a regény kapcsán.

Fábián Janka ajánlotta a figyelmembe az Astrohaus Freewrite e-ink alapú írógépét, majd szabályosan meg is győzött róla, hogy nekem erre szükségem van. Szerintem még ő maga sem tudja, hogy ezzel gyakorlatilag megmentette a regényt: ez a modern írógép olyan mély alkotói válságból rángatott ki, amilyenben soha korábban nem voltam, és olyan intenzív, egyben komfortos alkotómunkát biztosított számomra, amiről azt sem tudtam, hogy létezik. Fábián Janka és az Astrohaus cég egyaránt hatalmas köszönetet érdemel!

Forgács Lajos és Király András anyagilag is támogatott tiszavirág életű patreonos „pályafutásom” során. Külön köszönet jár nekik ezért!

Tóth Balázs az elmúlt években két olyan remek szakkönyvvel is megajándékozott, amelyek a piacon már beszerezhetetlennek, a regényeimhez viszont nélkülözhetetlennek bizonyultak. Hálás köszönetem ezekért!

Bodnár Balázs ezúttal is zseniális grafikát rajzolt a Földi Andrea által tervezett könyvborítóra, Peiker Éva pedig a szokásos alaposságával és őszinteségével szerkesztette meg a nyers szöveget. Nekik, illetve az Athenaeum Kiadó összes munkatársának szintén hálás köszönettel tartozom.

A családom nem csupán elvisel, de teljes szívvel támogat is, amikor két könyv között az ötleteimen – és az élet egyéb nehézségein – rágódom, illetve amikor írás közben egy teljesen más dimenzióban, és ezáltal egészen zilált napi időbeosztás szerint élek. Ez nagyobb kincs, mint sokan gondolnák, és ezért (is) hatalmas köszönettel tartozom drága feleségemnek, Áginak, illetve két fiunknak, Bencének és Daninak. Bence már tudja, milyen egy író apukával felnőni, és nagyszerűen bírja az ezzel járó gyűrődést. Dani még nem nagyon kapiskálja, miért veri az apja egész nap a billentyűzetet – de már nagy elánnal utánoz ebben, ahogy a könyvtáram időnkénti átrendezésében, vagy a faliújságra ragasztott régi jegyzeteim leszaggatásában is kérés nélkül segít. Ők az én zászlóaljam, a legfőbb támaszom. Ha ezt olvassátok, tudjátok: tiszta szívemből szeretlek titeket!

A végére pedig ismét, mint mindig, köszönöm az Olvasóknak, akik újra meg újra a könyveimet választják és kitartanak mellettem, akár történelmi regényt, akár ifjúsági kalandot, akár középkori zombihorrort írok. Az, hogy íróként létezhetek ebben az elborult világban, ugyanúgy az ő érdemük is, mint a kiadómé. Isten éltesse mindnyájukat!

Kisudvarnok,
2021. július 26.

A Magyar Királyság
fontosabb tisztségviselői a regény cselekményének idején

Országos tisztségek

Nádor:

Drugeth Vilmos 1334–1342

Gilétfi Miklós 1342–1356

Országbíró:

Nagymartoni Pál 1328–1349

Tárnokmester:

Szécsényi Tamás (először) 1339–1342

Lackfi István (először) 1342

Szécsényi Tamás (másodszor) 1342–1343

Lackfi István (másodszor) 1343–1344

Tót Lőrinc 1344–1346

Kincstartó:

Magyar Pál 1340–?

Erdélyi vajda:

Sirokai Miklós 1342–1344

Lackfi István 1344–1350

Horvát-szlavón bán:

Ákos Mikcs 1325–1343

Alsólendvai Miklós 1343–1346

A királyi udvar tisztviselői

Lovászmester:

Lackfi István 1326–1343

ifj. Lackfi Dénes 1343–1359

Asztalnokmester:

Szécsi Dénes 1323–1342

Szécsi Miklós 1342–1346

Pohárnokmester:

Drugeth Miklós 1332–1343

Kont Miklós 1345–1351

Ajtónállómester:

Sirokai Miklós 1338–1342

Becsei Töttös 1343–1353

Felhasznált irodalom

A magyar középkor története

Pannonica Kiadó, 2005

A Szent György Lovagrend és Nyári Egyeteme jubileuma

(A 2013. évben Visegrádon rendezett XX. Jubileumi Nyári Egyetem összegyűjtött előadásai)

Szent György Lovagrend, 2017

A templomos lovagrend regulája

Kairosz Kiadó, 2002

Bagi Dániel: Az Anjouk Krakkóban

Kronosz Kiadó, 2014

Ballereau, Jean-François – Delaborde, Gilles: A lovak világa

Alexandra Kiadó, 1993

Bánlaky József: A magyar nemzet hadtörténelme

Arcanum Adatbázis Kft., 2001

Bartha Annamária: Károly Róbert és Nagy Lajos egészsége és betegségei

In: Kovács Szilvia – Révész Éva (szerk.): Műhelyszemináriumi dolgozatok I.

SZTE BTK Történelemtudományi Doktori Iskola, 2013

Bellér Béla: Magyarok Nápolyban

Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1986

Bertényi Iván: Nagy Lajos király

Kossuth Könyvkiadó, 1989

Bertényi Iván – Szende László: Anjou-királyaink és Zsigmond kora

Officina ’96 Kiadó, 2011

Bíró Ferencné – Csorba Csaba: Élet a középkori Európában és Magyarországon

Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1985

Black, Maggie: Középkori szakácskönyv

Szkíta Szarvas Könyvkiadó, 2005

Bogos Zsuzsanna: Fejedelmi lakomák – Régi magyar étkek

Alinea Kiadó, 2012

Buzás Gergely: A királyok Visegrádja

Mátyás Király Múzeum, 2018

Csukovits Enikő: Az Anjouk birodalma 1301–1387

Kossuth Kiadó, 2012

Csukovits Enikő: Az Anjouk Magyarországon I.–I. Károly és uralkodása (1301–1342)

MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, 2012

Csukovits Enikő: Az Anjouk Magyarországon II.–I. Nagy Lajos és Mária uralma (1342–1395)

MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, 2019

Csukovits Enikő (szerk.): Az Anjou-kor hatalmi elitje

MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, 2020

Csukovits Enikő: Liliom és holló – Az Árpád-ház kihalásától a mohácsi vészig

Magyar Könyvklub – Helikon Kiadó, 1997

Döbringer, Hanko: Johannes Lichtenauer hosszúkard művészete

A Kard Rendje Lovagi Kör és Vívóiskola Egyesület, 2007

Dümmerth Dezső: Az Anjou-ház nyomában

Panoráma, 1982

Engel Pál: Beilleszkedés Európába a kezdetektől 1440-ig

História/Holnap Kiadó, 2003

Engel Pál: Szent István birodalma

MTA Történettudományi Intézet, 2001

Falvai Róbert: Az Anjou-királynék

Duna International, 2012

Finácy Ernő: A középkori nevelés története

Kir. Magyar Egyetemi Nyomda, 1926

(reprint: Könyvértékesítő Vállalat, 1985)

Granasztói György: A középkori magyar város

Gondolat Kiadó, 1980

Gál Farkas: Az úriszék előtt

Madách Könyvkiadó – Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1984

Hangay Zoltán: A pápák könyve

Trezor Kiadó, 1991

Hermann Róbert (szerk.): Magyarország hadtörténete I. – A kezdetektől 1526-ig

Zrínyi Kiadó, 2017

Huizinga, Johan: A középkor alkonya

Madách Könyvkiadó, 1979

Józsa László, Dr.: Szex a középkori Magyarországon

Históriaantik Könyvkiadó, 2011

Kerékgyártó Árpád: Magyarország emléknapjai

Könyvesház, 1993

Kerékgyártó Béla: A magyar királyi udvar a királyság fénykorában

Rudnyánszky A. Könyvnyomdájából, 1881

(reprint: Históriaantik Könyvkiadó, 2013)

Képes Krónika

Magyar Helikon Könyvkiadó, 1964

Kiss-Béry Miklós: Károly Róbert és Nagy Lajos

Duna International, 2011

Kristó Gyula: A rozgonyi csata

Akadémiai Kiadó, 1978

Kristó Gyula: Az Anjou-kor háborúi

Zrínyi Katonai Kiadó, 1988

Kristó Gyula: Károly Róbert családja

In: Aetas 20. évf. 2005. 4. szám

Kristó Gyula – Makk Ferenc (szerk.): Károly Róbert emlékezete

Európa Könyvkiadó, 1988

Küküllei János és a Névtelen Minorita krónikája

Magyar Helikon Könyvkiadó, 1960

Magyar Anjou Legendárium

Magyar Helikon – Corvina, 1975

Miskolczy István: Magyarország az Anjouk korában

Attraktor, 2009

Pór Antal – Schönherr Gyula: Az Anjou ház és örökösei (A magyar nemzet története III.)

Athenaeum Irodalmi és Nyomdai Rt., 1895

Pósán László – Veszprémy László (szerk.): Elfeledett háborúk – Középkori csaták és várostromok

Zrínyi Kiadó, 2016

Prokopp Mária – Horváth Zoltán György: Nápoly középkori magyar emlékei

Romanika Kiadó, 2014

Rácz György (szerk.): Visegrád 1335

International Visegrad Fund, 2009

Rudnyánszky Ferenc: Lovasiskola

Stádium Sajtóvállalat Részvénytársaság, 1928

(reprint: Lapu Bt., 2001)

Somogyi Győző: Az Árpádok hadserege 896–1301

Zrínyi Kiadó, 2017

Somogyi Győző: Magyar lovagkor 1301–1456

Zrínyi Kiadó, 2017

Spekner Enikő: Hogyan lett Buda a középkori Magyarország fővárosa?

Budapesti Történeti Múzeum, 2015

Snopek, Jerzy (szerk.): Lengyel regék és mondák

Móra Könyvkiadó, 2010

Szende László: Piast Erzsébet és udvara (1320–1380)

Doktori disszertáció, Eötvös Loránd Tudományegyetem, 2007

Teiszler Éva: I. Lajos király nápolyi trónigénye a diplomácia tükrében

In: Acta Historica, Tomus CXXXVIII.,

MTA–HIM–SZTE–MOL Magyar Medievisztikai Kutatócsoport, 2015

Temesváry Ferenc: Fegyverkincsek, díszfegyverek

Helikon Kiadó – Corvina Kiadó, 1982

Thuróczy János: A magyarok krónikája

Európa Könyvkiadó, 1980

Tóth Csaba: Bardus, grossus, florenus – Pénzverés az Anjouk Magyarországán

Martin Opitz Kiadó, 2020

Török József: A magyar föld szentjei

Tulipán Könyvkiadó, 1991

Török József: Szerzetes- és lovagrendek Magyarországon

Panoráma Kiadó, 1990

Történelmi atlasz

Lilium Aurum – Cartographia Tankönyvkiadó, 2002

Varjassy Péter – Kölnei Lívia: Az ispotályos johannita lovagok

Attraktor, 2012

Veszprémy László: Az Árpád- és Anjou-kor csatái, hadjáratai

Zrínyi Kiadó, 2008

Veszprémy László: Lovagvilág Magyarországon

Argumentum Kiadó, 2008

Zsoldos Attila (szerk.): Hercegek és hercegségek a középkori Magyarországon

Városi Levéltár és Kutatóintézet, 2016

A regényhez kapcsolódó érdekességekről, a XIV. századi magyar történelem fontos szereplőiről, a kor jellegzetességeiről és szokásairól keresse a szerző és mások írásait a www.anjouk.hu oldalon!

Tartalom

A hónapok elnevezése a XIV. században

Hét szűk esztendő

Első epizód: Rex quondam, rexque futurus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

Második epizód: Brevi manu

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

Harmadik epizód: Refugium peccatorum

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

Negyedik epizód: A birodalom ura

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

Ötödik epizód: Keresztesek

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

Jegyzetek

Utószó

Köszönetnyilvánítás

A Magyar Királyság fontosabb tisztségviselői a regény cselekményének idején

Felhasznált irodalom

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1-235-5020

www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Megjelent 2021-ben, Budapesten.
ISBN 978 963 543 162 5

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License