SZEPES MÁRTON

NA DE MI KÖZÜK EHHEZ AZ ISTENEKNEK?

Könyv Guru

Budapest, 2024

Engem Kócosnak hívnak, és fogadni merek, hogy ön is gúnyosan mosolyog a rendíthetetlen hősökön, akik hirtelen nyert erejükkel makacskodnak a világ megmentéséért! Sőt bizonyos vagyok abban, hogy önnek is elege van már a magasztos esti mesékből, amikben tündék és törpök dalolászva harcolnak a gonosz ellen. Egyáltalán miért kezdődnek úgy a mesék, hogy egyszer volt, hol nem volt? Most volt vagy nem volt?

Na, ezért találkoztunk össze.

Én nem vagyok sem nemes lelkű harcos, sem erőtől duzzadó hős. Én csak nyugalomra vágyom, lehetőleg minél távolabb mindenkitől. És teszek is érte, hogy elérjem. De ön szerint ezt hagyják? Amikor az ember végre jó úton járna, akkor alaposan keresztbe tesznek neki. Hogy kik? A gonosz küldöttei? Ugyan már! Van itt minden, csak gonosz nincs: bálna, kecske, tolvaj, amit akar. Ezért kell szépen, csendben intézni a dolgokat. Nem kell hősködni, nem kell okoskodni. Az akadályt pedig nem leküzdeni kell, hanem kikerülni. Hősködjenek mások!

De térjünk a lényegre. Sikerül nyugalomra találnom? Döntse el ön a saját belátása szerint! Egyet azonban ígérhetek: nem kezdem a történetet „egyszer volt, hol nem volt”-tal.

Nézze csak meg!

TARTALOMJEGYZÉK

Prológus

Egy szerencsétlen kereskedő

A tisztátalan tisztás

Cseberből vederbe

Ember tervez, isten végez

Embervadászat

Isten csapása

Úton

Ámbra értékes

A varázslók szigete

A Köd-sziget

Szemcsetenger

Holtak városa

Széllel szemben

Új világ

Más világ

Másvilág

Epilógus

PROLÓGUS

Ó, gyönyörű istennőm, halljad meg szavamat most!

Régen már, hogy párod joggal nézeti hátát

Hit nélkül tengődve henyélő emberiséggel.

Ó, én múzsám, szítsd elmémnek parazsát, imaszóra!

Hadd vetek égi legendát vékony nádi papírra!

Kérlek, szórj szikrát! Szórj, fényesen izzót!

Az serkentse tüzes szavaim lávafolyását,

Így forrázza a népem szívét! Égjen a szívük!

Gondviselésed lágyan egyengesseh sikló kezem útját,

Hogy mikor írom bátor hősök tetteit, éjjel,

Másnap a népem okuljon a történet vigaszából,

S férjed-urad végül minket mosolyával igézzen.

Fellegek úszó leplén, párod, orom magasában,

Gyermekeit trónjáról nézve, mosollyal ücsörgött

Panteon árnyékából, lármával semmit se törődve.

Bulla – a párod – hű, szerető apa, néha kinézett,

Távol, téged látott – asszonyt – szép, becses éket.

Bámult, ámult. Kéjörömében vágyai nyíltak,

És míg ő szaporán ide, szaporán oda hágott,

Mind ennek közepette a hívei nem sokasodtak,

Nem volt végül senki, ki hitte a Panteon éltét.

Bulla piciny fia egymaga játszott. Harci mezőkön

Fából készült bábut tolt ki-be, vont ki-be fürgén.

Ült a viszály közepén, és hangosan elkiabálta

Álmokból született történet kezdeti cikkét.

Két füle, mint falevél, két szép szeme, mint pici makkok,

Karjai, mint csenevész ágak sussogva mozogtak.

Még több bábu közelgett harci mezőn tusakodni,

És a picúr Isyfnek faragott báb harcosa lenni.

Zuzmó pillájú Isyf az, ki vezette a harcot,

Vessző ujjai markolván a kicsiny katonákat,

Buksija zöld moha zászlaja hadseregét navigálta.

Zuzmó pillájú Isyf öntelt, szögletes öccse,

Nagyhangú Somimón jött játékos csata közben.

Játszani vágyott ő is talpas kis katonákkal,

Játszani, győzni, ahogy mindig, buzgalmas elánnal.

Nagyhangú Somimón élvezte a küzdelem élét.

Nagy bátran meneteltek a hősei harsona zajra,

Zuzmó pillájú Isyf őserejét kifolyatva.

Ám egy csöpp, faragott játék baba végül előállt,

És a dühös Somimónnak vad seregébe bemetszett.

Ennél több sem kellett nagyhangú Somimónnak:

Vasmarkával, súlyos erővel Isyf figuráját

Mancsából elorozta, s száguldott el a pácból.

Zuzmó pillájú Isyf, öccse után megeredve

Hős, talpas katonáját visszaszerezni akarta.

És, amikor Somimónt végül nehezen kicselezte,

Nagyhangú öcsikéje erőből úgy megütötte,

Fájdalmában Isyf, hogy ezért legurult a hegyekről,

És apukája – a Bulla – örökségét eme lejtőn,

Íziben elvesztette, s a földiek útjait érte.

Így lett árva halandó, és sírt felfele intve.

Integetett – fent – öccse is, ő is könnyeket ejtett,

Egy kis cseppje lehullott, míg tehetetlenül ámult,

Végül a bátyját balsorsára eresztve elillant.

Bulla, az Apjuk – erre – haragja javába eredve

Szidta a nagyhangú Somimónt, s trónjára leroggyant.

Hívei híján, hisz csak egyet tehetett: heverészett.

EGY SZERENCSÉTLEN KERESKEDŐ

– Kölyök! A késemért jöttem.

– A hátamban van.

– Miket beszélsz? Közlöm veled, hogy villa sincs az asztalomon.

– Azt is megtalálja a hátam közepén.

– Ne szórakozz velem, te haszontalan! Különben is, hol a disznócomb, amit még naplemente előtt rendeltem?

– Ahol a kése meg a villája. Igazán megszabadíthatna tőlük!

A vendégnek eltorzult az arca a dühtől, és ordibálni kezdett velem. Már készült volna felpofozni, de megállt a keze a levegőben.

– Az én fogadómban nincs verekedés! Értem? – szólt apám kedvenc belezőkését a vendég felé tartva.

– Értem – felelte a megfélemlített vendég, és visszaült a helyére.

Apám rám nézett, és így szólt:

– Hozd ki az újabb rendelést, ne várakoztasd meg a vendégeket!

Most, hogy helyreállt a rend, kerek, borotvált arca megenyhült. A helyiséget végigmérve hátat fordított a néma vendégeknek, és visszatért a konyhába.

Visszatért a hangzavar is.

Míg odakint békés csend telepedett a tájra, én a lámpásoktól sárgán fénylő fogadó falai közt rohangáltam asztaltól asztalig. Hatalmas nyüzsgés volt, mint ilyenkor mindig. Asztal szabadon nem maradt. Sőt voltak, akik csak egyszerűen állva kortyolgatták a sörüket a kerekre szabott asztalok közt. „Az emberek igénylik mások társaságát” – szokta mondogatni apám. És miközben siettem felszolgálni, azon merengtem, hogy az emberek közti viszonyról az árulkodik legjobban, hogy milyen közel tudnak egymáshoz kerülni. Kőkörös egy kis város volt, mégis annyi hely volt benne, hogy az emberek magányosnak érezhették magukat. Ez lehetett az oka annak, hogy – mint általában – aznap este is Kőkörös majd minden lelke apám fogadójában zsúfolódott össze. Itt aztán mindenki közel érezhette magához a másikat.

Miközben a vendégek igyekeztek túlharsogni egymást és a ricsajt, én áttolakodtam a sokaságon. Lélegzetemet elállítva kényszerültem az emberekhez dörgölőzni, remélve, hogy megjegyzés nélkül simulhatok vendégről vendégre. Egyik kezemben három hatalmas tányért vittem, rajtuk a ház büszkeségét, a púposra halmozott, cafatokra tépett sült disznóhúst temérdek zöldséggel. A másik kezemben négy korsó sört egyensúlyoztam, hogy minél kevesebb lötyögjön ki. Na persze nem a sör érdekelt, hanem az, hogy mit kapok attól, akire rálöttyen. Meg az, hogy meddig fog sajogni a lábam amiatt, hogy a sört rendelő vendég a lábamra tapos a kevesebb sör miatt. Mire célhoz érhettem volna, elfogyott a szuflám, kénytelen voltam levegőt venni. Levegőt? A sült étel illata keveredett a földön száradó sör édeskésen keserű szagával és még ki tudja, mivel.

Nagy nehezen eljutottam az asztalig, amelyikhez a tépett disznót rendelték. A roskatag faasztalt hatan ülték körül. Várakozva lesték a halmozott tányérokat és a söröskancsókat. A várakozás hamar csalódottságba, majd méregbe fordult. Lerítt róluk. Hatból három vendég nem kapta meg az ételét, kettő meg a sörét. Viszont szerencsém volt. Csak foghíjas öregemberek ültek ennél az asztalnál, s így estére már nem volt sok kedvük kötözködni. Óvatosan felszolgáltam a rendelést, és amilyen gyorsan csak lehetett elfordultam az asztaltól, mielőtt még valamelyikük kiadhatta volna a mérgét.

Szorítást éreztem a jobb csuklómon. Mégiscsak veszekedős kedvében volt az egyik? Visszanéztem, és az egyik öreg mélyen a szemembe bámult. Meg sem szólalt, csak pityókás tekintettel nézett. Már kezdett kínossá válni a dolog. Nem értettem, mit akarhat. Végül a fejével a konyha felé intett jelezve, hogy siessek, különben baj lesz. Kurtán bólintottam, kihúztam a csuklómat a markából, és újra belevetettem magam a tömegbe.

Nagy levegő, testek, simulás. De most legalább étel és sör nélkül.

Irányba vettem a konyhát, le sem véve róla a szememet. Hiba volt. Égető fájdalmat éreztem a félrecsapódó arcomon. Felpezsdült a vérem, és már futottam is volna, de sem a tömeg, sem a mellettem ágáló nőszemély nem engedte. A csattanó pofon sikerén felhevülve rángatta a tunikám ujját, s közben felháborodásában kiabált, amiből azt vettem ki, hogy hozzásimultam.

A rángatózásra felfigyelt a mellette álló férfi, és számonkérően végigmért.

– Elismered, amit a feleségem mond?

– Igen, Uram. Jár az elégtétel – válaszoltam gyorsan, hogy mihamarabb szabaduljak. Lehunytam a szemem, és vártam a csapást. Nem jött.

Amikor kinyitottam, apám méregtől vörös fejét láttam magam előtt. Arcára egy pillatantra mintha kiült volna a sajnálat, aztán hirtelen az érzelem minden nyoma eltűnt róla. Végigmérte a körülöttem állókat, akik egy hang nélkül pislogtak rá vissza. Apám megragadva a karomat elindult velem a tömegből a konyha felé, mutatva, hogy senki nem nyúlhat hozzám. Gömbölyű hasa ellenére valahogy neki mégsem kellett dörgölőznie. Ahogy haladtunk, úgy nyílt és zárult körülöttünk a tömeg. Mintha taszította volna az embereket maga körül. Néha úgy éreztem, hogy a hasán megülő koszos köpenynek volt köszönhető.

– A fiad molesztálta a feleségemet – szólt utánunk Fölöző. – Ezt nem tűrhetem!

Apám rám nézett, és szigorúan leteremtett:

– Ebben a fogadóban csak én molesztálhatom Fölöző feleségét. Ha kedved támadna molesztálni, szólsz nekem, majd én megteszem helyetted. Világos?

Ezzel Fölöző felé fordult látszólag a jóváhagyását várva. Nem várt sokáig. Karomat el nem eresztve folytatta velem az útját a konyha felé.

Még oda sem értünk a konyhaajtóhoz, de a zsivaj máris újrakezdődött.

– Kócos! – hallottam az aggódó hangot a közelből.

– Nincs semmi bajom. Csak a szokásos – hessegettem el húgom pátyolgató közeledését.

Miközben mindhárman bementünk a konyhába, apám rázendített az ilyenkor szokásos bölcsességére.

– Tudhatnák, hogy az én fogadómban nincs helye verekedésnek. Ne adj nekik ürügyet, Kócos! Vigyázz jobban!

Ő a megelőzés híve volt. Persze könnyen beszél az, akinek van mivel megelőzni. Apám tekintélyt parancsoló külsővel bírt. Már-már marcona megjelenése volt. A konyhaajtót is kitöltötte, de mégsem ez volt a megelőzés eszköze.

A konyha – legnagyobb büszkesége – tele volt élettel. Egy hatalmas nyárson egy tátott szájú malac barnult, a hatalmas asztalokon levágott fejű csirkék, pulykák, és kibelezett halak hevertek várva, hogy tűzre kerüljenek. Vagy négy tűzhelyben lobogott a farönköket emésztő tűz. A fákat – szürke kövekkel körberakott mélyedésekben – szinte folyamatosan igazgatták a szakácsasszonyok, miközben a tűz feletti rúdról lelógó üstökben főtt ételt kevergették. Csak úgy járt a kezük. A hőség szinte elviselhetetlen volt a nyitott ajtók és bőrfedés nélküli ablakok ellenére. Néha csodáltam is az asszonyok erejét. Mit ki nem álltak ebben a konyhában: kimerítő hőség, egész esti fárasztó hajlongások, apám hajcsárkodó utasításai. Egy pillanatra sem volt megállás. Ha nem a fogadóban nőttem volna fel, fejetlenségnek gondoltam volna. De nem, itt fegyelem volt és rend. A falon edények, kések lógtak, és ott lógott vízszintesen apám hatalmas kardja is. Ez a kard és apám múltja az, ami tiszteletet követelt a fogadói vendégcsordától. Sokan emlékeznek arra, hogy apám hogyan lett fogadós, és hogy minek köszönhetik a város, sőt talán Dél-Impia legjobb fogadójának kiváló minőségű fogásait.

Hogy ne az ajtóban ácsorogjunk, húgom megfogta a kezemet, és magával húzott a konyha szélén álló asztalhoz. Kerek fenekén rengett a szürke tóga. Csimpaszkodó karjai úgy lengedeztek, mint a nyárson sülő malac combjai. Az asztalhoz érve megfordult és popsiját az asztal tetejére húzva leült. Kerekded arccal, kissé sajnálkozva rám mosolygott.

– Ez a Fölöző megérdemelne egy pofont! – mondta elmérgesedő kék szemekkel. – Én akkorát behúznék neki, hogy… hogy…

– Moletta! Ne tömd Kócos fejét! Az én fogadómban nincs helye verekedésnek – hangzott a távolból. – Egyébként is, hányszor próbáltam megtanítani a közelharc fortélyaira? Semmi haszna nem volt. Fogalmam sincs, hogy miféle volt az apád meg az anyád, de nem lehettek nagy harcosok.

– Apa, most ezt miért kellett? Befogadtad, a tiéd. Meg az enyém – mosolygott újra Moletta.

– Hagyd csak, igaza van. Nem vagyok egy ütök-vágok fajta. Ezt el kell fogadnom.

– Ó, pedig én úgy odacsapnék egyiknek-másiknak. Főleg annak a gennyes Fölözőnek.

Ahogy beszélt Moletta, lelkesen suhintott tömzsi öklével. Szőke göndör haja ruganyosan végigsimította a fedetlen vállát.

– Nyugi, ne hadonássz, mert a végén még tőled kapok egyet.

– Annak én is odacsapnék! – szólalt meg az egyik szakácsnő. – Öt éve kértem tőle kölcsön öszvérre. Még mindig nyögöm a tartozást. – Ezzel lerántott egy üstöt a tűzről, és tálakba porciózta a forró főzeléket. – Az öszvér persze tavaly elpusztult.

Moletta lepattant az asztalról. Karjaival átkulcsolta a nyakamat.

– Soha nem ütnélek meg, bátyus! – kacsintott, adott egy puszit, majd átsétált egy másik asztalhoz falatozni.

Apám odajött hozzám. Kezét a vállamra tette, és az asztalra mutatva közölte:

– Ott a következő rendelés. Menj, és tedd meg, légy szíves, hogy nem dörgölőzöl Fölöző feleségéhez.

– Moletta, vedd át, légyszi! Tennék egy kis kitérőt – szóltam oda húgomnak.

Ő elhúzta a száját, de azért felkapta a fatálakat, és kiszaladt velük a konyhából.

Szerettem a konyhában időt tölteni. Figyelni, ahogy a malac sül a nyárson, hallgatni a szakácsok csörömpölését és a belőlük áradó – egyébként ártalmatlan – pletykákat. Volt egy számomra kedves hangulata ennek a helyiségnek. Annak idején, amikor még az utcákat jártam, itt fogadott be apám. Körülbelül tízéves lehettem. Álltam a konyha utcára nyíló ajtajában, áradt ki a serpenyőben sült krumpli illata, és én kémleltem befelé. Másra sem vágytam a téli hidegben, mint a konyha melegére és egy forró krumplira. A konyhában ment a sürgés-forgás. Senki sem vette észre, hogy ott állok az ajtóban. Egyszerre megjelent az ajtóban a fogadós nagy pocakjával, és mogorván csak ennyit mondott:

– Menj innen, útban vagy!

Moletta ott állt mögötte, és kerek szemekkel méregetett engem, ahogy apja hesseget az ajtóból. Fele annyi idős volt akkor, mint én, de már akkor éreztem, hogy valami nincs nála rendjén. Apja rámordult:

– Ez a fiú koszos és büdös. Meg ne lássam, hogy játszol vele!

Erre a kis dundi arcú Moletta szokásos mosolyával kijelentette:

– Akkor megfürdetem, és lakjon velünk!

Az apja hevesen tiltakozott, mire ő elkezdett sikítozva toporzékolni:

– Az enyém! Akarom! Játszani!

A nagy darab embernek innentől kezdve esélye sem volt. Nagyon megijedhetett, mert megváltozott az arckifejezése, és nyájasan kínált egy kis sült krumplival:

– Na, te legény, gyere be a konyhába! Egyél egy kis sült krumplit! Biztosan jólesne.

– Nem én! – tiltakoztam. Az utcán töltött pár év alatt már megtanultam, hogy az ilyen felajánlásoknak igen nagy ára van.

A fogadós nem adta fel. Kényszeredett mosollyal próbált rávenni, hogy egyek a krumpliból.

– Gyere be, fiú! Szívesen adom a krumplit. Láthatod, van bőven.

Hátranézett a reménykedő Molettára, jelezve, hogy ő mindent megtesz. Moletta pedig várta a feleletemet.

– Nem én! – makacskodtam.

– Azt mondtam, bejössz, és eszel, te kis éhenkórász! – utasított a fogadós félelmében.

Ijedtemben beléptem a meleg konyhába, leültem egy székre, és végrehajtottam a parancsot: ettem. Mindketten figyeltük, hogy Moletta elégedett-e.

Nem volt az, ezért a fogadós így folytatta:

– Nagyon éhes lehetsz, fiú. Az utcán élsz?

– Igen.

– Hol vannak a szüleid?

– Nem élnek. Meghaltak a földesurak háborújában a nővéremmel együtt.

– Micsoda csapás! Teljesen egyedül vagy?

– Igen.

– Mit szolnál, ha mostantól itt élnél velünk?

– Soha!

A fogadós már várta a kislány sikítozását. Nyakát behúzva így folytatta:

– Mindig kedvedre ehetnél, lenne saját szobád, és kitanulhatnád a fogadós mesterség csínját-bínját. Mi szólsz?

– Soha!

Moletta hangos hisztériába kezdett:

– Akarom! Enyém! Akarom!

A fogadós kétségbeesetten fordult felém.

– Most nézd, mennyire szeretné a lányom, hogy velünk legyél… és… és én is – vigyorgott kényelmetlenül. Tokája remegett az izgatottságtól.

– Nem! – mondtam határozottan.

– Ide figyelj, te kis taknyos! Velem nem szórakozol! – suttogta, hogy a kislánya ne hallja. – Én a varázslók szigetén nőttem fel, hatalmas varázslóktól tanultam. Ne ellenkezz, mert pulykává varázsollak, és addig szaladgálhatsz a hátsó udvarban, amíg fel nem tálallak a vendégeimnek. Értem?

„Varázsló?” – gondoltam. – „Tényleg pulykává varázsol?” Félelmemben kiesett a krumpli a tátott számból, és csak annyit mondtam:

– Értem.

– Mondd, hogy szeretnél velünk élni! – követelte a fogadós. – És mosolyogj!

– Szeretnék veletek élni – és mosolyogtam.

Moletta apja – pontosabban apánk – befogadott engem. Ennek már jó tíz éve, és még egyszer sem varázsolt.

Moletta szeretete azóta is töretlen lánc apám és köztem. Nélküle már rég nem lennék a fogadóssal. Ki tudja, merre járnék.

Ahogy mentem a szobám felé, a lépcső pihenőjében megjelent egy félrészeg férfi. Ügyet sem vetve arra, hogy én már félúton vagyok a lépcsőn, elindult lefelé. Jobbnak láttam nem kötözködni, ezért visszamentem a földszintre, megvártam, míg pökhendin elsétál mellettem, végigmér, majd kilép a városi estébe. Amikor eltűnt, én újra elindultam felfelé a lépcsőn.

Végre elértem az ajtómhoz. Némi kotorászás után előhúztam a nyakamon lógó kulcsot, kinyitottam a zárat, és beléptem a szobámba. Amint beléptem, gondosan bezártam az ajtót. Már csak az hiányzott volna, hogy most zavarjanak. Végre egyedül voltam. Nagyot sóhajtottam, és lerogytam a szénával töltött zsákomra. Ültem, és belemeredtem a haloványan világító lámpás lángjába. Kiélveztem a pillanatnyi nyugalmat.

Benyúltam a tunikám alá, és elővettem Fölöző pénzes szütyőjét. Tökéletes alkalom volt a feleségéhez simulva kifosztani. A prűd asszony méltósága pompásan elterelte a figyelmet arról, hogy én dörgölőzés közben megszabadítottam a férjét a pénzétől.

Az apró bőrzsákocska nem volt nehéz, és ez még csak meg sem lepett. A zsugori élősködőtől nem is számítottam másra. Mégis elégedettséggel töltött el a gondolat, hogy minél zsugoribb, annál jobban fog neki fájni. Szinte láttam magam előtt, ahogy magából kikelve szidja a feleségét. Kifűztem a szütyőt, és szemügyre vettem a zsákmányt.

„Két ezüst. Két ezüst! Így soha nem fogok tanyát venni, nemhogy szigetet. Így soha nem szabadulok innen! Persze sokan nyelvüket csóválva követnék uruk parancsait, ha napi két ezüst lenne a fizetségük, de mit érdekel engem más nyomora, amikor nekem megvan a magamé? Ez így nem mehet tovább. Nem lehet rendszeresen a fogadó vendégeit kifosztani. Túl veszélyes lenne.”

Felálltam a szalmazsákról, félrehúztam. Felemeltem a rozoga padlófát, és bedobtam az erszényt az alatta lévő sötét lyukba. Elrendeztem a padlófát, a szalmazsákot és visszamentem dolgozni.

Másnap reggel az utca nyüzsgő zajára ébredtem. Nagy nehezen kikászálódtam a szalmaágyamból, kitártam az ablaktáblát, kinéztem rajta. Világos volt, de ahogy az lenni szokott, szürke felhők borították az eget. A fogadó ugyan a város főterén volt, az én szobám ablaka mégis a fogadó hátsó fele mentén húzódó kis utcára nézett annak minden gyönyörével. Egyszerre volt szűk, elhanyagolt és mégis zsúfolt.

Aznap is emberek tucatjai tapostak az utca térdig érő sarában, miközben egymásra kiabálva kerülgették egymást. Az egyikük hanyatt fekve hadonászott karjaival, hogy kikecmereghessen egy kátyúból. A többiek teljes közönnyel sétáltak el mellette. Azon voltak, hogy ne jussanak a sorsára. És ez így volt rendjén. Alig bírták kikerülni. Ennek ellenére egy rossz szóval sem illeték a sárban küzdő férfit. Úgy tűnt, jól indul a reggel. Ez felvidított.

Apám még gyerekkoromban a lelkemre kötötte, hogy amikor csak lehet, úgy közlekedjem a fogadóban, hogy ne zavarjam a vendégeket. Arra meg külön kioktatott, hogy az lenne a legjobb, ha nem is látnának. Így hát – mint általában – most sem a főbejárathoz mentem, hanem magam is a kis utca sarában folytattam a napot. A fogadó hátsó ajtaja előtt egy hatalmas kátyú tátongott. Biztosan kijárták a földet a vendégek. Jobbnak láttam belelépni, mint átugrani. Már csak az kellett volna, hogy rosszul ugorjak, és mindenki rajtam nevessen. Csizmám belesüppedt a sárba, és én óvatosan továbbléptem a másik lábammal. A következő lépésnél a sár el kezdte lehúzni a lábamról a csizmát, de én megfeszítettem a sarkamat, és így sikerült csizmástól kihúzni a lábamat a katyvaszból. Megúsztam. Így volt rendjén. Nem kell ficánkolni, nem kell ugrándozni, és akkor mindent meg lehet úszni. Aznap reggel nem nevettek ki.

Kiegyensúlyoztam a főtérre, ahol már le volt kövezve a föld. Végre szilárd talaj volt a lábam alatt. A sáros csizmámról felnéztem a fogadó bejáratára. Az állt felette hatalmas fekete vaslemezbe vájva: „Fatál”. Apám neve úgy ékeskedett, mint a tisztes kézműves mesterek cégére műhelyük felett. Nem érdemtelenül. Persze mindenki csak Istóknak hívta, de bármikor, amikor kiejtették a nevét, egyfajta félelemmel teli tisztelet kísérte hangjukat. Ahogy körbenéztem a főtéren portékáikat kínáló kereskedőkön, megkaptam tőlük az apja fiának járó kötelező mosolyt meg egy fejbiccentést. Ennyivel el is volt intézve. Én nem akartam velük szóba elegyedni, és ők ezzel tisztában voltak. Nem próbálkoztak. Kerekes pultjaik mögött ácsorogva visszatértek áruik eladásához. Váltakozó hanglejtéssel kurjantgatták, hogy ezt vegyenek, meg azt vegyenek az arra járók.

Egyre többen lettek a téren, ideje volt távozni.

– Kócos! – hallottam egy vékonyka hangot a hátam mögül. Moletta közeledett felém lelkesen mosolyogva. Szürke tógája alját kissé felhúzva szedte apró lábait. Amikor odaért hozzám, elengedte tógája alját, hogy megigazítsa a hajamat. Kicsit még el is játszott az üstökömmel, s közben megkérdezte:

– Hova megyünk?

– Én ki a városból, hogy minél távolabb kerüljek innen, te meg amerre kedved tartja.

– Ne legyél már ilyen, bátyus! – tette a kezét széles csípőjére. – Elkísérlek a városfalig, aztán hagylak, hadd menj a dolgodra.

– Ne haragudj! Rendben – válaszoltam.

Moletta belekapaszkodott a karomba, de nem tartott sokáig a ragaszkodás. A térből nyíló egyik utca elején a város egy pékje elakadt a sárban a kenyérrel megrakott kocsijával. Moletta odaszaladt, hogy kisegítse onnan.

„Ennek nem ez a rendje” – gondoltam.

– Mit akar? – kérdezte a pék a húgomtól.

– Segíteni szeretnék.

– Mit képzelsz? Hagyjál nekem békét!

Már láttam, hogy a szépen induló nap hogyan fordul egy újabb mélypontra. Mindig is éreztem, hogy a hugi más, mint a többiek, de az utóbbi időben elharapózott a viselkedése. Mire a segítség? Csak bajt hozhat az emberre. Hogy nem vette észre? Vagy észrevette? De akkor miért kockáztatott?

– Hagyd, Moletta, hadd végezze az úr a dolgát!

– Inkább gyere te is segíteni! – jött a válasz két nyögés között, ahogy Moletta a pékkel együtt erőlködött kitolni a gödörből a kocsit.

– Még mit nem, hogy engem is belerángass ebbe az ügybe?

Már jött is a rosszalló tekintet a húgomtól. Közelebb mentem a kocsihoz, de eszem ágában sem volt segíteni. A pék sem segítene nekem. Ez a dolgok rendje.

– Gyere már, nem bírjuk ketten!

Odamentem a kenyereskocsihoz, és jelentőségteljesen ránéztem Molettára. Rögtön értette a ki nem mondott szavakat, de dühösen tovább lökdöste az elakadt kocsi szélét. A pék lihegve nekidőlt az utca menti ház falának, így Moletta magára maradt a küzdelemben. Végül már csupa sár volt a ruhája. Én a kezembe vettem egy kenyeret és megszagoltam.

– Nagy segítség, köszönöm – vetette oda szemrehányóan a húgom a kocsi két tolórúdja között erőlködve.

Miközben ő egyedül küzdött, én morcosan ráültem a kocsi tolórúdjára, remélve, hogy akkor felhagy a kísérlettel. Ettől meglendült a kocsi, és felzökkent a főtér kövére. Mindketten egyensúlyunkat veszítettük egy pillanatra, s néhány kenyér leesett a rakás tetejéről a sárba. Erre a pék elhúzta a száját, Moletta viszont – arcára felcsapódott sárpöttyökkel – rám vigyorgott.

– Na ugye! – mondta vidáman, miközben a makulát törölgette arcáról a ruhája ujjával. – Na ugye, hogy érdemes segíteni! Várj, megigazítom a ruhámat.

– Remélem, most örülsz – morgolódott a pék Molettának, majd felém fordult. – Mit képzel magáról? Egy gyermeknek még elnézem, de egy felnőtt embernek? Hallatlan!

Mire Moletta végzett ruhája igazgatásával, a pék már a főtéren volt. Hangosan hívta magához az arra sétálókat. A húgom persze sugározott az örömtől, én meg csak azt reméltem, hogy ez a história nem jut el apám fülébe. De nem engedhettem el a történetet ennyivel. Nem hagyhattam, hogy a húgom bajba keveredjen.

– Moletta – szólítottam meg szigorúságot színlelve, – igazán nem értelek. Miért kell ezt csinálnod? Ezt a „segítség dolgot” mihamarabb el kell felejtened! Bízom benne, hogy nem fogadsz el segítséget senkitől. Gondolj csak bele: mit akarhat az, aki a segítségét ajánlgatja neked? Sőt még rosszabb: még segít is. Szerinted egy ilyen alak mit vár cserébe?

– Hát…

– Meg se szólalj, hugi! Nem először csinálsz ilyet. Pontosan tudom.

– De…

– Apa meg ne szimatolja! Aggódom érted. Meg kell, hogy értsd: a tűzzel játszol. Az felmerült már benned, hogy mit gondolnak rólad az emberek, ha segítesz nekik? Vajon miben sántikálsz? Vagy mit vársz cserébe? Az emberek félni fognak tőled, és kerülnek majd, ahol csak lehet.

– Én csak jót akarok.

– Azt akarod, hogy bepanaszoljanak a főúrnál? Az az egyetlen szerencsénk, hogy a pék ártalmatlan lánykának tekint téged, és csak gyerekes csínynek vette ezt a képtelenséget. Értem? – utánoztam viccesen apánkat.

Moletta érezte, hogy tényleg aggódom érte.

– Értem – motyogta az orra alatt.

Végre túl voltunk az eseten, és én mentem volna a dolgomra, de Molettának eszébe sem jutott, hogy hazamenjen átöltözni. Újra belém karolt, és így folytattuk a sétát.

– Ugye eljössz a holnap esti mulatságba?

– Dehogy megyek. Mi keresnivalóm nekem ott? Az emberek részegen dülöngélnek, vihognak, ricsajoznak, tántorognak. Kapok ebből eleget a fogadóban.

– Naa, gyere! Jó móka lesz. Végre nem kell dolgoznunk. Táncolunk egy nagyot.

– Nem szeretek táncolni.

– Mégis te vagy Kőkörös legjobb táncosa! Emlékszel a két évvel ezelőtti nyári mulatságra?

– Hogyan is felejthetném el? Alig bírtam utána lerázni az öreglányt.

– Nem volt az olyan öreg – kacsintott rám Moletta.

Lassan odaértünk a város félbehagyott falához. Az egymásra épített kövek megszakított sorai egyenetlenül álltak várva, hogy lezárják őket, és helyet adjanak a leendő várkapunak. A város vezetése idejét látta, hogy megépüljön a városfal. „Mindenki érdeke” – mondták, és minden férfit munkára fogtak. Kivéve magukat. Még én is részt vettem a fal építésében, és minden egyes kő elhelyezésével egyre súlyosabb lett az érzés, hogy összezárom magam a város lakóival ahelyett, hogy lelépnék.

– Képzeld, a városvezetés összehívta a lakókat egy tanácskozásra – mondta Moletta a fal csonkjára meredve. – Állítólag elfogyott a kő, és fával akarják befejezni a falat.

Hirtelen összeszorult a gyomrom. Fával akarják befejezni a városfalat? Ezek meg vannak őrülve? Persze nem a városvezetésnek kell bemennie az erdőbe, hanem az olyanoknak, mint én. Már maga a gondolat is rémisztő volt. Igyekeztem hát elfelejteni a hallottakat.

– Menj, Moletta! Menj haza, öltözz át, mosakodj meg! Rád fér – tértem ki a téma elől. Rámosolyogtam. Talán ő volt az egyetlen a városban, akit igazán kedveltem. – Jobb lenne, ha nem akarnál állandóan segíteni másoknak! Vigyáznod kell magadra.

Úgy éreztem, mintha kicsit elszomorodott volna. Adtam neki egy puszit, és útjára bocsátva magam mögött hagytam Kőköröst.

Most kezdődött csak igazán a nap. A városból kivezető úton kiléptem, de nem sokkal később már futóra fogtam. Nem akartam késni. Miközben futva kerülgettem az úton elszórt pocsolyákat, gondolatok tucatjai cikáztak a fejemben. Az igazi szüleim, hogy miként veszítettem el őket. A nővérem, hogy hogyan halt meg a szemem láttára. Nevelőapám, Moletta, az ő kis világuk, és hogy hogyan kerültem hozzájuk. Hogy mit hoz a jövő.

„Semmi keresnivalóm Kőkörösben. Csak felszolgálok a helyi fenevadaknak, s miért? Hogy közben a pofonokat és lábra taposásokat kerülgessem. Aztán ha nem sikerül… Nincsen rám szükségük, nincsen szükségem rájuk. Mindenki idegen, mindenki bábu.”

– Hé, futóbolond!

Riadtan zökkentem ki a gondolataim sodrából. Megálltam. Körülnéztem. Az út menti domb tetején kiszúrtam a társamat. Megkönnyebbültem. Nagyon pórul járhattam volna.

– Pórul járhattál volna – mondta ki helyettem a gondolataimat. Mély hangját sosem sikerült megszoknom. Valahogy nem illet gyermeki termetéhez.

– Szia, Sima! Jöttem, ahogy bírtam. A húgom…

– Gyere, várnak a lovak – ezzel eltűnt a domb mögött.

Felszaladtam a dombra, majd követtem Simát a lovakhoz, amelyek már felnyergelve vártak ránk. Nem is vesztegettük az időt, rögvest vágtába fogtunk. Az út már unalomig ismert volt számunkra. Többször megjártuk már ezt az utat oda-vissza, akár tetszett, akár nem. Inamil városa egy órányi út volt gyors lovakkal, a kitaposott úton. Ahogy vágtattunk Inamil felé, szitálni kezdett az eső. Behúztam a nyakamat, hogy legalább ott ne érjen a hideg víz, s tovább ösztökéltem a lovat, nehogy eszébe jusson lassítani. Közeledve a városhoz azonban letértünk az útról, és az annak mentén húzódó erdőhöz vezettük a lovakat. Aznap már másodszorra szorult össze a gyomrom. Eszünk ágában sem volt az első fákon túl beljebb menni. Mindketten ismertük az utóbbi évek véres történeteit. Pedig soha senki nem jött ki onnan véresen. Talán azért, mert egyáltalán nem is jött ki senki. A környező városokban és falvakban szájról szájra terjedtek a rémes történetek habzó szájú vadállatokról, őrülten kacagó emberállatokról és ködbe vesző szellemekről, amelyek kiszívják az ember belsejét. És amikor Kőkörös lakossága felbérelte vadászok egytucatnyi csapatát, hogy felderítsék a rejtélyes eseteket, lóhátra pattantak, és óvatosan az erdő mélyére hatoltak. Volna. A lovak nem voltak hajlandók egy-két fánál tovább menni. Emlékszem, hogy ott álltunk – Kőkörös minden lakója – az erdő szélétől tisztes távolságra, és figyeltük a fejleményeket. Akárhogy unszolták a lovaikat a vadászok, azok megmakacsolták magukat. A felderítők ló nélkül mentek hát tovább. Mi vissza akartuk hívni a lovakat, de azok csak meredten álltak. Egy darabig még mi is álltunk – ott – az erdőtől távol, hegyeztük a füleinket, ám semmit sem hallottunk. Másnap az éjjeliőr sápadt arccal számolt be egy az erdőből kiszökött sikolyról. Egyik vadász sem tért vissza. Mindet elnyelte az erdő. Három dolog történt ezután.

Innentől kezdve mindenki kerülte az erdőt, mindenki tudta: ha nincs ló, akkor jó a szamár is, és nagyjából ekkortól terjedt el az erdő új neve is: Faló.

– Pssz, Kócos! – hallottam Sima suttogását a hátam mögül. – Még szükségem van rád. Ne menj beljebb! Mi a nyavalya van ezzel a lóval?

Gyorsan észbe kaptam, és a fák második sora mellől visszairányítottam a lovat az első sor mellé. Ekkor megéreztem a tenger szagát. Már nem volt messze Inamil. A város, amely számunkra az izgalmat, az apró örömöket és a reményeket jelentette. De persze az izgalmakat mindig veszély kíséri, az örömöket küzdelmek, a reményeket pedig kérdések.

– Szerinted milyen esélyünk van ma? – kérdeztem, amilyen halkan csak lehetett. – Az utóbbi időben éppen hogy csak elkerültük a figyelmüket.

– Mármint, ha nem eteted meg a Falót? Elképzelésem sincs. Egyáltalán hogyan bukkantak fel? Mintha már ki is szúrtak volna minket, és keresztbe tennének nekünk.

– Igen, nekem is ez az érzésem. De nem adhatjuk fel Inamilt! Nem foszthatom ki a fogadó vendégeit rendszeren. Főleg nem röhejes ezüstökért.

– Ne izgulj, nem adjuk fel!

A lehető legnagyobb csendeben haladtunk tovább Inamil felé. Amikor elérkezett az idő, egy fához kötöttük a lovakat. Mi már kitapasztaltuk, hogy a lovak itt még biztonságban vannak Falótól, de senki nem is merné elkötni őket. Innen gyalog folytattuk az utunkat. Igyekeztünk elkerülni minden feltűnést, sőt, hogy egyáltalán bárki is észrevegyen minket.

Inamilt nem vette körül fal. Sem kő, sem fa. Ki tudja, miért engedtek be mindenkit, miért nem féltek. Talán, mert kikötőváros volt, s főleg kereskedők lakták, nem úgy, mint Kőköröst. Egyik-másik egész Impiára szólóan gazdag volt. Mintha a két városnak más-más lelke lett volna. Kőkörösben kerültek minden kockázatot, Inamilben meg még mintha keresték is volna.

– Leszünk mi valaha olyan gazdagok, mint ők, Sima? Bárcsak elmehetnék egy szigetre! Szabadon, távol a sok… mindentől. Szabadon.

– Mi bajod a szárazfölddel? Örülj, hogy jut falat a szádba! Örülj, hogy egy fogadóban dolgozol! Mindig van mit enni. Apád meg aztán elintézte, hogy mindig a legjobb árut kapja.

– Hm, a mészárszékek estéje. Senki nem tudja biztosan, hogy ki ölte meg az árusokat.

– Egész Kőkörös pontosan tudja. Ha ő nem lenne, már te sem lennél – Sima mély hangján ez úgy hangzott, mint egy öreg bölcs intése.

– Ez is azt jelenti, hogy nem adhatjuk fel Inamilt.

A keskeny kis utca, amin Simával éppen végigmentünk, ugyanúgy szét volt ázva, mint Kőkörös kövezetlen utcái, de most nem volt elég, hogy esés nélkül eljussunk célunkhoz. Minden erőnkkel azon voltunk, hogy elkerüljük az emberek figyelmét. Teljesen átlagos városlakók voltunk, akik dolgukra siettek, a főtérre. Legalábbis a látszat szerint.

Sirályok rikácsoltak felettünk. Az okosabb járókelők nem a sáros utca göröngyeit figyelték, hanem az eget. Az egyik sirály leszállt az előttünk sétáló férfi elé, hogy felcsípjen egy kenyérdarabot. Mielőtt a görnyedt alak lehajolhatott volna a sirályhoz, az felreppent az ázott kenyérdarabbal a csőrében. Hirtelen nyikkant egy nagyot, és borzolt tollazattal visszaesett a sárba, pont a lábam elé. A kő, ami végzett vele, ott hevert a lábam mellett. Körülnéztem. Egy fiú az egyik ház ajtajában kavicsot dobálgatott egyik kezéből a másikba. Tíz, tizenkét éves lehetett. A vállamig ért, körülbelül olyan magas volt, mint Sima. Szürke öltözetében szinte eggyé vált a ház koszos falával. Csak szőke, rövidre nyírt haja rikított. Kihívóan mosolyogva végigmért, majd kacsintott egyet.

Egyikünk sem szól egy szót sem. Elfordultunk és folytattuk cuppogós utunkat a főtérre.

– Már el is csíptek minket – súgtam oda Simának.

– Ez csak egy kis taknyos. Rémeket látsz.

– Az a dolgom.

Erre már nem válaszolt.

Kiértünk a főtérre. Zajlott az élet. Az emberek kerülgették egymást és az árusokat. Izgatottságom egy pillanat alatt elszállt, amint megéreztem a frissen kínált halak erősödő szagát. Készen álltam a munkára. Fejemmel intettem Simának, hogy indulhat, ő pedig elszánt arccal hátat fordított, és nekiment a mellette álló köpcös férfinek. Minden további nélkül továbbment. Csak én láttam, hogy mi történt.

Lehajtott fejjel elmentem a férfi mellett, figyelve, hogy ő észrevette-e, hogy már nincs nála az erszénye. Nem vette észre.

Egy.

Sima kilépett. Megközelített egy kopott, barna tunikás feneket. Fej és törzs sehol.

A hajlongó ember könnyű áldozat. Sima kapott is az alkalmon. Könnyedén fellökte az áldozatát, és már tovább is állt.

Szerepcsere következett.

A bőrzacskó ugyanolyan volt, mint amit én hordtam a nadrágzsebemben, és az érmék egy része kiesett a földre.

„Ekkora szerencsét” – gondoltam.

Gyorsan kaptam is az alkalmon. Úgy tettem, mintha elbotlottam volna, és amíg ő feltápászkodott, addig én összeszedtem az elhullott érméket, csizmámba rejtettem őket, bezártam az apró zsák száját, végül a földre dobtam a sajátomat, oda, ahol az övé volt korábban. Amikor végre felállt, átnyújtottam neki az ő bőrbatyuját, és már állt is a csapda.

– Hé, fiú! Ez nem az én pénzeszsákom. Ez túl könnyű.

– Bocsánat – mondtam. Úgy tettem, mintha körülnéznék a földön. Rácsodálkozva a saját szütyőmre felvettem a földről, s átadtam neki.

A balek felmérte a súlyát, és elmosolyodott. Odaadta nekem a saját pénzeszsákját, majd elégedettem távozott. Tunikámba dugtam a zsákmányt.

Kettő.

Sima közben újra szerepet váltott. Ismét ő végezte a munkát, én pedig biztosítottam. Nekiment egy a gyerekeit noszogató nőnek. Bocsánatot kért, és tovább is állt. Rámosolyogtam az asszonyra és a gyerekekre. Minden rendben volt, úgyhogy követtem Simát.

Három.

Hirtelen mintha szőke, rövid haj tűnt volna fel vállmagasságban.

Igen. Szőke, rövid haj.

„Hová tűnt? A manóba, szólnom kell Simának.”

Megbotlottam, miközben a kis vakarcsot kerestem.

– Ejnye, fiatalember! Figyeljen a lába elé, no! – ragadott meg egy középkorú idegen a tunikámnál fogva.

– Bocsánat, uram! – mondtam.

„Hol tartunk? Hol tartunk? Mit csinál Sima?”

Amilyen gyorsan csak bírtam, felvettem az elveszített ritmust. Sima éppen a következő áldozatot kereste, de mivel háttal állt nekem, nem tudtam figyelmeztetni. Már ki is választotta következő áldozatát. Egy szakállas vásárló mellett döntött.

„Szólnom kell Simának! Azonnal!”

– Hé, a pénzem! Hová lett? – kiáltott fel a vásárló. Elkéstem, de végül sikerült szememmel megtalálni Sima szemét. Közel állt hozzám és a vásárlóhoz, így nem volt nehéz. Jeleztem neki, hogy dobja el, amit szerzett, ám ő tétovázott. Megint jeleztem neki. Kiejtette a kezéből a bőrzsákocskát, és eltűnt.

– Uram, itt a pénze – mondtam.

Felvettem a földről a csomagot, s átadtam az érmével teli erszényt a gazdájának. Most már nem kockáztathattunk. A szakállas úr megejtett egy félmosolyt, és elment. Elment! Nem fizetett, és az árus egy szót sem szólt. Nem kiabált utána. Tehát nem vett semmit, nem is vásárló volt. „A rossebbe! Baj van.”

Eltűntem, amilyen gyorsan csak lehetett. Irány a találkahely. Átverekedtem magam a lábatlankodó tömegen, és amint kiértem a térről, Sima után futottam. Kacskaringóztam a kis utcákban, és közben néztem a hátam mögé.

„Sehol senki. Rendben.”

Kiértem a város szélére. Sima már ott várt egy elhagyatott ház sarkán. Kérdőn tekintett rám.

– Mi történt? Megvannak a szütyők? – kérdezte.

– Amit eldobtál, azt visszaadtam.

– Micsoda? Miért?

– A szőke kis srác. Szerintem figyelt minket.

– Már megint azzal a kis taknyossal jössz?

– Az volt a dolgom, hogy biztosítsalak. Így volt a legbiztonságosabb. Ha közéjük tartozik, akkor van esélyünk, hogy bevették a színjátékot.

– És a hajbókló erszénye? – kérdezte beletörődve.

Benyúltam a meglazult tunikámba, hogy kivegyem a bőrzsákot. Csak most éreztem a hideget a mellkasomon.

– Azt ne mondd, hogy futás közben elhagytad!

– Na, annyira azért nem vagyok kezdő. Nem. Elestem, amikor felvettem a szakállas erszényét… – egy pillanatra elakadt a szavam. – Hihetetlen! Ezek ugyanazt eljátszották velünk, amit mi a hajlongóval.

– Kezdek hinni neked a kis taknyossal kapcsolatban.

– De hogyan? Legalább hárman vannak. A kis szőke, a szakállas, és akibe belebotlottam. Felállították a csapdát, és az öreg megszabadított a pénztől. És észre sem vettem. Te, ezek nagyon értik a dolgukat. Legalább az első kettő megvan?

– Igen, itt van a…

– Helyes, akkor adjátok át szépen! – szólt közbe a szakállas hústorony Sima háta mögül.

– Elloptad a pénzemet – mondtam határozottan a szakállasnak, remélve, hogy talán még van kibúvó.

– Még hogy én loptam el tőled! Láttam, amikor elvetted a barátomtól. Talán még emlékszel az „úrra”, aki lehajolt a cipőjéhez – válaszolt gúnyosan.

Tehát tényleg ők voltak. Belefutottunk a csapdájukba. Egyértelmű volt, hogy innentől már nyílt lapokkal játszunk.

– Nem vettem el. Ő maga adta oda nekem – próbálkoztam.

– Te magad ugyanezt tetted. Odaadtad magadtól.

– Nem érdekel, hogy melyik erszény kié, Inamil a mi városunk! – jelentette ki Sima, mély hangján. Ha ez nem tetszik, akkor… – és már húzta is el a fejét a szakállas suhanó ökle elől.

– Kócos, ezek ketten vannak! – kiáltotta, ahogy a nagydarab szakállas mögé került. És azzal, hogy mögé került, már kettejük közé is szorult. A meglepetés ereje. Ezek tényleg értették a dolgukat. Amint Sima kettejük között volt, a szakállas társa lökött egyet Sima apró testén a szakállas felé. Az pedig már várta, és lecsapott. Simának volt annyi lélekjelenléte, hogy arca elé kapja a karját, és ez mentette meg attól, hogy ott helyben kifeküdjön. Nem feküdt ki, csak le. A szakállas csapása olyan erejű volt, hogy Sima elterült a sárban. Lábai becsúsztak a szakállas terpeszben lévő lábai közé. És én még semmit sem tettem. Még nem tértem magamhoz, viszont kiszúrtam, hogy valamin megakad Sima tekintete. Odakaptam a fejem, és láttam, hogy a kis szőke mitugrász az egyik ház tetejéről éppen egy követ készül felém hajítani. Ekkor összeállt a fejemben a kép. Gyorsan leguggoltam. A száguldó kő hozzácsapódott a falhoz, és arról lepattanva a szakállas társának cipőjénél ploccsant a sárba. Ez egy pillanatra elvonta a figyelmét, így mielőtt Sima arcába csaphatta volna öklét, én megragadtam Sima lábait. Teljes erőből magam felé rántottam. A támadó ökle a földbe ütődött, Sima viszont felemelte a kezét, és a szakállas lába közé csapott. A szakállas ordítva négykézlábra esett a fájdalomtól, a társa szintén négykézláb húzta ki az öklét a földből. Sima a hátán feküdt, fejjel a szakállas fenekénél, én meg hanyatt fekvésből igyekeztem felállni Sima combjaival a csípőmnél. Lehet, hogy mégsem állt össze a kép?

Szerencsénkre, a szakállas útjában volt társának, így mire félrelökte, addigra mi már talpon voltunk: kettő egy ellen, na és a kis kőhajigáló. Sima a támadónak háttal állt. Még nem volt ideje megfordulni, viszont észrevette, hogy a ház tetejéről a szőke kis taknyos újabb kővel ajándékoz meg engem. Lehúzta hát a fejemet, én meg vállammal a hasának támaszkodva, teljes erőmből megindultam egyetlen talpon maradt kihívónk felé. A csúszós talaj miatt nem volt ideje kitérnie előlünk, így Simával együtt beleszálltunk az ölébe. Ő ettől hátratántorodott, megbotlott a szakállas összegörnyedt testében és elesett. Estében még magával akarta rántani Simát, de én számítottam erre, így én is magamhoz rántottam, majd löktem rajta még egyet. Ez a kép már soha nem fog összeállni. Kicsúszott a lábam alól a sáros talaj. Térdre estem. Sima viszont a lökéstől hátralépett egyet, pont a hanyatt fekvő férfi bokájára. Reccsent. Felordított fájdalmában, és lent is maradt, így volt időm felállni. Szabad volt az út. A szőke kis srác már nem dobálózott, csak hangoskodva hadonászott, mintha újabb társakat hívott volna. Egymásra néztünk Simával, és futásnak eredtünk. Fáradtságtól lihegve iszkoltunk vissza a lovakhoz, közben hátra-hátralesve, hogy üldözőbe vett-e minket valaki. Szerencsére senki nem követett minket. Elkötöttük lovainkat, és elvágtattunk.

Sötétedés előtt visszaértünk Kőkörös befejezetlen faltöredékeihez. Még kellő távolságból kilestük, hogy honnan érdemes hazatérni, és az egyik lyuk felé véve az irányt megkérdeztem:

– A csizmámban van három érme. Nesze, kettő. Na és megvannak még a szütyők?

– Szerinted?

Kétségbeestem.

– Nem adhatjuk fel Inamilt! Különben soha nem szabadulunk ebből a patkánylyukból.

– Kócos, ezek nagyon veszélyesek. Éppenhogy csak megúsztuk. Szerencsénk volt. Ezek eltörik kezed-lábad. Nem érdekli őket. Kipofoznak a városból. És valószínűleg sokan vannak, szervezettek. A kis taknyos csak az őrszemük, s lám, alig tettük be a lábunkat a városba, már ki is szúrt minket. Arról nem is beszélve, hogy a két marcona meg még dühösebb lesz.

– Mi lenne, ha visszamennénk este? Lehet, hogy este nem dolgoznak.

– Ha tényleg egy egész csapat szállta meg Inamilt, akkor kétlem.

– Egy módja van, hogy kiderítsük.

Sima sóhajtott egyet:

– Rendben. De mégis mikor?

– Holnap este. A mulatság alatt. Inamilben is ilyenkor van az őszköszöntő. Kiváló alkalom. A kőkörösiben kezdünk, csak hogy lássák, hogy ott vagyunk, aztán csendben lelépünk. Még csak gyanakodni sem fognak.

– Na és a húgod?

– Megoldom.

– Hát jó. Akkor holnap este a főtéren.

Bólintottam, és mindketten hazamentünk. Én biztosan. Hogy Simának volt-e egyáltalán otthona, arról fogalmam sem volt, és nem is kérdeztem, de a két lovat csak tartotta valahol. Már előre aggódtam a magyarázkodás miatt. Tetőtől talpig sáros voltam.

– Ideje, hogy hazaértél, Kócos. Vár a konyha – ennyit mondott apám a fogadó hátsó bejáratánál. Nem érdekelte, hogy tetőtől talpig mocskos vagyok.

Elindultam a szobám felé, és még hallottam Molettát, amint utánam szól:

– Siess! Lassan már telt ház van.

Újabb este, újabb le-föl rohangálás a konyha és a vendégek között. Ételszag, sörszag, dörgölőzés, és mind emellett úgy is éreztem, mintha valaki figyelne. Lehet, hogy mégis idáig követtek az inamiliek? Próbáltam kiszúrni egy ismeretlen arcot. Vagy akár a kis szőkét, bárkit, aki nem kőkörösi volt, de csak az unalomig megszokott arcok lebegtek köröttem.

Az este zártával Molettára maradt a mosogatás, én meg felmostam.

„Ha az inamiliek tényleg idáig követtek minket, akkor nagy bajban vagyunk. Vagy mindenáron végezni akarnak velünk, vagy Kőkörösbe is ki akarják terjeszteni a tevékenységüket. Akárhogy is: merészek, magabiztosak. De mit akarhatnak Kőkörösben? Persze, sok a lehetőség, de az emberek közel sem olyan jómódúak, mint Inamilben.”

Felnyalva a fogadó padlóját és az asztalokat, felmentem a szobámba. Mint minden este, számba vettem a padló alá rejtett vagyonomat. Nem lett több. A fogadóban pedig nyilván nem lehetett csak úgy garázdálkodni. Fölöző tegnapi borravalója és a mai egy érme meg aligha számított.

Alvás. Vagy mégsem? Valami matatást hallottam. Csendben figyeltem a sötétben. Kivártam. Még hallottam a zajt egy darabig, és megállapítottam, hogy a szobám fölül jönnek a hangok a padlásról. Már megint egy nyavalyás menyét. Rövidesen véget ért a matatás. Véget ért a nap is. Nyugtalanul aludtam az éjjel.

Kopogtak az ajtómon.

– Kócos! Ébren vagy? – hallottam Moletta tompított hangját az ajtó mögül.

Kinyitottam az ajtót, és ott állt előttem a húgom talpig tarka ruhában. Kék, piros, zöld, sárga.

– Gyere ki a térre! Menjünk! Még nem jött elő. Nem késtél le semmiről.

Érthetetlen, de ezen a napon az emberek mosolyogtak, készülődtek, várták a nagy eseményt. Mintha ez a nap más lett volna, mint a többi. Pedig nem volt az. Ugyanolyan szürke, felhős, esős volt. Senki nem lett gazdagabb, senkinek nem lett jobb az élete. Mindenki ugyanolyan nyomorult maradt.

Összeszedtem magam, és kedvetlenül csatlakoztam Molettához. Kisétáltunk a térre. Az éjszaka alatt a sáros utcák teljesen felszáradtak. Nyoma sem maradt a nedvességnek, csak a széttaposott sár megmerevedett formái jelezték, hogy korábban vizes volt minden. Eljött az őszköszöntő napja. Kőkörös lakói lelkesen sürögtek-forogtak az utcákon, illemtudóan köszöntötték egymást. Sőt volt, aki már reggel szép ruhában járt-kelt, mint a gazdag urak és hölgyek.

Mire kiértünk a térre, a város lakói már izgatottan álltak a tér kövezetén, és egymás közt csacsogtak. Voltak, akik széken, pokrócon ültek, voltak, akik álltak, de egyvalami mindenkiben közös volt. Mindenki fel-felpillantott az égre és a tér közepén, a székén álló öregasszonyra. Már fáradt a lábam, amikor hirtelen felrikkantott az öregasszony.

– Most! Most!

Az egész tér az eget kémlelte. A szürke felhők elvékonyodnak, és az ég világoskékké vált. Továbbgomolygott a szürkeség, és végül a nap is előbújt. Az egész teret besütötte a melegség. Az emberek lehunyták a szemeiket, és a nap melegében süttették az arcukat. Körbenéztem Kőkörös lakóin, ahogy hümmögve elmerülnek az élvezetben, és felcsillant a lehetőség.

„Vajon mennyivel gyarapodna a gyűjteményem, ha Simával itt dolgoznánk? Milyen könnyű dolgunk lenne.”

Gyorsan kivertem a fejemből a gondolatot.

„A saját házunk táján ilyet nem csinálhatunk. Muszáj megtartanunk Inamilt. Ha kiszorítanak minket onnan, akkor csak az északi városok maradnak. Ennyit erről.”

A nap szép lassan elbújt a szürkeség mögött, az öregasszony pedig körbejárt a téren, hogy megölelgesse az embereket. Mindenki az eltűnt nap bűvöletében kacagott.

– Láttad, Kócos, láttad? – ujjongott mellettem Moletta is.

Az öregasszony mosolyogva odalépett hozzánk.

– Idén is előjött a nap! Ez jel! Immáron harmadszor egymás után! Mekkora szerencsénk van!

– Mégis mit jelez? – kérdeztem a lehető legteljesebb tisztelettudással. – Idén is ki fog hullani a fekete macskájának az egyik foga?

– Igen – válaszolta örömködve a nő. – Eggyel kevesebb szerencsétlenség fogja érni a várost.

– Nem lenne egyszerűbb kiütni a macska összes fogát? – tettem fel a kézenfekvő kérdést.

– Még mit nem! – hőbörgött a nő. – Micikében a nagyanyám lelke lakozik.

„És még van foga?” – merengtem beletörődve a város sorsába. De persze csak én éreztem borongósan a helyzetet. Mindenki másról lerítt a jóslat okozta derű.

Moletta ismét belém karolt, és a fogadóba menet megkérdezte:

– Ugye jössz este a mulatságba? Ilyen jó hír hallatán csak ünnepelni lehet.

– Igen, jövök. De táncolni nem fogok.

– Jaj de örülök, bátyus! Meglátod, jót fogunk mulatni. A táncról meg még beszélgetünk – mosolygott csintalanul Moletta.

Visszaértünk a fogadóhoz, és elváltak útjaink. Gondoltam, ha már egyszer elmegyek a mulatságba, legyen nálam néhány ezüst. Felmentem a szobámba, és szokásom szerint bezártam magam mögött az ajtót. Félrehúztam a szalmaágyat, felemeltem a padlódeszkát, és benyúltam a pénzgyűjteményembe. Vagyis a hűlt helyére. A frász jött rám. Vadul matattam a deszkák alatti résben, de egy érmét sem találtam. A gondosan összelopott vagyonomnak nyoma veszett. Ellopták! Gazemberek!

Nem bírtam gondolkodni, csak kétségbeesetten jártam le-föl a szobámban. A járkálás közben lassan mégis előjöttek a gondolatok.

„Hát persze! A tegnap esti matatás. A nyavalyásak. Biztosan a kis szőke bandája volt. Mégiscsak követtek minket, és miközben felszolgáltam, kifosztottak. Most mi legyen? Minden vagyonom elszállt. Hogyan jutok ki innen? Főleg, ha Inamilből is kiszorulunk. Kell lennie valami megoldásnak. Inamil az egyetlen lehetőség. És kezdhetek mindent elölről. A fenébe! Akárhogy is, most nincs mit tenni. Simával visszamegyünk ma este, és az ünnepély alatt újra megpróbáljuk. De ha ma sikerrel is járunk, hogyan szabadulunk meg a bandától? Ki kell eszelni valamit.”

A tépelődésből arra eszméltem, hogy besötétedett. Kinéztem az ablakon. A színesbe öltözött kőkörösiek izgatottan mentek a főtérre ünnepelni. Összeszedve magam, de minden cicoma nélkül ismét lementem a főtérre.

Addigra már nagy volt a zsivaj. A tér szinte teljesen átalakult. A szélei mentén mindenütt asztalok és pultok álltak rogyásig étellel, itallal. Mögöttük magas oszlopokon lámpások sárga, piros, kék, zöld fénye világította be a tér peremét. Középütt, az asztalok által körülzárt rész egyik sarkában játszó zenekar csalogatta táncba az embereket. A hegedűsök lelkesen húzták a tempós nótát a csörgődobos ritmusát követve. Közben maguk is táncoltak. A tánctér is meg volt világítva. A lámpások a késő nyári szellő gyengéd fuvallatában imbolyogtak, így mozgatva ide-oda a fényüket a főtér kövezetén. Bár még gyülekeztek a színes ruhájukban virító népek, azért már sokan legurították az első egynéhány sört vagy bort, és lassan a táncos kedv is megjött. Egyre többen lejtették táncukat a gyors zeneszóra, de én csak ácsorogtam, és integettem az ismerősöknek, hadd lássák, hogy itt vagyok a mulatságban. Közben persze azt vártam, hogy végre megérkezzen Sima.

– Bátyus! – hallottam húgom hangját a hátam mögül. – Hát itt vagy. Ugye, hogy jó itt lenni. Mindenki vidám, táncol, eszik, iszik. Csodálatosak a fények. Mesés este.

– És kivételesen nem mi szolgálunk fel – vetettem oda, de Moletta meg sem akarta hallani a hangsúlyt.

– Nézd a túloldalon Szotiónát! Csak arra vár, hogy végre megtáncoltassa valaki. Menj, kérd fel! Tegnap mondtam neki, hogy micsoda egy táncos vagy. Biztosan örülne, ha táncolnátok.

– Hugi, ez kizárt. Különben is egy ilyen lány, másra sem vágyik, mint másra.

Meg kell hagyni, Szotióna valóban csinos lány volt, de nekem máshol jártak a gondolataim. Nem nyugodhattam, amíg meg nem találtam a megoldást Inamilre, a vagyonomról nem is beszélve. Molettát viszont felkérte táncolni a kovács fia. Örömmel igent mondott. Én gondterhelten viszonoztam a húgom mosolyát, ahogy táncba lendültek.

– Bátyus – hallottam ezúttal egy mély hangot a hátam mögül. Megmerevedtem. Megfordulva láttam, hogy Sima áll mögöttem összefont karokkal.

– Hátborzongató vagy, Sima.

– Ha engem hátborzongatónak találsz, akkor mi vár rád a tánctéren?

– Ugyan miért táncolnék? Inkább menjünk végre!

– Tudod nagyon jól, hogy meg kell mutatnunk magunkat. Aztán amikor már kellően részeg a díszes társaság, akkor lelépünk. Addig viszont mennie kell a színjátéknak. Szóval uzsgyi!

Többet nem is mondott, csak belökött a tánctérre. Szerencsémre Moletta éppen visszaért a párjával, és azon nyomba lecsapott rám.

– Hát csak táncolunk egyet – vigyorgott, s már vitt is minket a lendület.

A lépéseink teljes összhangban voltak a zene ritmusával. Moletta azon nyomban rám hangolódott. Érezte, hogy mire készülök, s én pontosan tudtam, hogy ő hogyan szeretne mozdulni. Azon kaptam magam, hogy élvezem a táncot. Igaza lett. Bár mulatságban voltunk, és körülöttünk ugyanaz folyt, mint a fogadóban, mégis könnyű szívvel táncoltam vele a karjaim közt. Vállamon nyugvó kezével megsimogatott, s amikor véget ért a zene, megálltunk.

– Hihi – mosolygott vállait felhúzva, mint egy kis rosszcsont gyermek.

Először nem értettem miért, de amikor levette kezét a vállamról, észrevettem, hogy Szotióna előtt álltunk meg. Csintalan vigyorral az arcán otthagyott Szotiónával.

„Szép, mondhatom. Így kell bánni a bátyáddal?”

A zenészek újabb nótába kezdtek. Nem volt menekvés. Rámosolyogtam Szotiónára, és kinyújtottam felé a kezemet. Elfogadta a felkérést, s a következő pillanatban már szándékom ellenére lejtettem a táncot Szotiónával az oldalamon. Gyorsan felvettem a ritmust, és léptem az illő tánclépéseket. Figyeltem a zenét, és ide-oda rakosgattam a lábam, de megbotlottam egy kavicsban. Vadul egyensúlyoztam, miközben fogtam Szotióna kezét, így mindenki csak annyit láthatott, hogy össze-vissza hadonászunk a kezeinkkel. Lassan már mindenki rajtunk nevetett. Szegény Szotióna másra sem vágyhatott, mint másra. Még véget sem ért a zene, de a hentes fia már ott is termett, hogy átvegye tőlem a megalázott lányt.

Hálás lehettem volna érte, de ennek nem ez volt a rendje. És különben is, most már mindenki megjegyezte, hogy én ott voltam a mulatságon. Intettem Simának. Ideje volt távozni.

Röviddel az ünnepségen bemutatott botladozásom után már a lovainkon vágtattunk Inamil felé a két várost összekötő úton. Mindenki mulatott aznap este, ezért nem sok esélye volt annak, hogy bárki is arra járva meglásson minket. Főleg nem a vak sötétben, ezért inkább nem merészkedtünk közel a Falóhoz. A megszokottnál sokkal hamarabb odaértünk Inamil határához, de úgy döntöttünk, hogy ezúttal máshonnan közelítjük meg a főteret. A lovakat kikötöttük egy városszéli fához, és óvatosan elindultunk a város közepe felé. Figyeltünk a lábunk elé, a háztetőkre, az utcasarkokra. Kerültük mindenki figyelmét, de főleg a helyi bandától tartottunk. Annak ellenére, hogy a városban voltunk, itt is koromfeketeség volt, mert a környékbeli házak ablakain nem szűrődött ki fény. Az utcák üresek voltak, ezért támadt egy ötletem.

– Hé, Sima, mindenki a mulatságban van. Üresek a házak. Miért nem próbálunk szerencsét valamelyikben?

– Pontosan ezt fogjuk tenni. Fölösleges tovább kockáztatni, és még a zsákmány is nagyobb lehet.

– Rendben, de melyikbe menjünk be?

– Az kiderül, amint beszéltem az új megbízónkkal.

– Micsoda? Miről beszélsz?

– Tegnap a felhőoszláskor találkoztam valakivel, aki mindenáron rá akarja tenni a kezét egy térképre. Nekünk kéne megszerezni. És ami a legszebb: tíz aranyat ad érte.

– Tíz aranyat? És ezt eddig miért nem mondtad? A felével már vissza is szerezném, amit elloptak.

– Ki lopott el és mit?

– Tegnap este a teljes vagyonomat ellopták a fogadóból.

– És még te kérded, hogy miért nem mondom el hamarabb a jó hírt? Legalább sejted, hogy ki volt?

– Szerintem követtek minket tegnap hazafelé. Kilesték, hogy hova megyek, és amíg felszolgáltam, addig kifosztottak.

– Akkor ma este különösen óvatosnak kell lennünk. Abban állapodtam meg a megbízónkkal, hogy a kikötőben találkozunk. Jobb, ha meg sem közelítjük az ünneplőket.

Így is tettünk. A főteret megkerülve elosontunk a kikötőig. A kereskedőhajók szorosan egymás mellett álltak. A víz nyugodtnak tűnt, csak kisebb loccsanásokat lehetett hallani, ahogy az apró hullámok nyaldosták a kereskedőhajókat és a vízbe vert cölöpöket. A hajók árbócai pont úgy álltak, mint a cölöpök. És amilyen nyugodt volt a víz, olyan kihaltak voltak a kikötő menti épületek is. A sötétségben nem látszott, hogy van-e rajtunk kívül valaki a kikötőben, ezért Sima elment a másik végébe, én meg csak vártam, hogy hátha itt tűnik fel a megbízónk.

Egy idő után már kellemetlenül éreztem magam a hidegben, sötétben, egyedül, de végül megjelent Sima.

– Megvan, hogy mit keresünk – mondta. – Na, menjünk! A ház a lovak felé van. Egy vörös házat kell megtalálnunk. Állítólag az az egyetlen a környéken. Könnyű lesz felismerni.

– Mármint, ha látunk valamit – jegyeztem meg.

Elindultunk vissza a lovakhoz.

– Egy pergament keresünk, amin rajta kell lennie egész Impiának, a szigeteknek és… – Sima hirtelen megállt, és mereven figyelt, mintha hallott volna valamit, majd gyorsította lépteit. Én siettem utána.

– És mi? – kérdeztem.

– És messzebb.

– Messzebb? Hogyhogy messzebb? Nincs is semmi a szigetek után, csak a végtelen tenger.

– Ne elmélkedj ezen, mit számít az nekünk? Csak szerezzük meg, adjuk át, és jussunk hozzá a tíz aranyhoz! Hajnalban kell átadnunk a térképet Kőkörös határában.

Igaza volt. Elhallgattam, és reméltem, hogy amit hallott, az semmiség volt. Közben a nekem járó öt aranyra gondoltam. Mégis valami nagyon zavart.

Egyszer csak, mintha lábak neszeit hallottuk volna a hátunk mögül.

– Futás! – lendült meg Sima. – Követnek minket. A lovakhoz!

Rohantam, ahogy csak bírtam, s közben rohantak a gondolataim is.

„A lovakhoz? Az rendben van, hogy most futni kell, de ha sikerül nyeregbe pattannunk, akkor hogyan szerezzük meg a térképet hajnalig. Ah, hát persze! Ravasz ez a Sima. Úgy teszünk, mintha ellovagolnánk és nem térnénk vissza. Akárkik is üldözzenek minket, nem is sejthetik, hogy még dolgunk van itt. Nem biztos, hogy bejön, de legalább van még egy esélyünk. Ha viszont most elkap minket a helyi banda, akkor végünk.”

– Kócos! – vágta el gondolataimat Sima hangja.

Hátrafordultam, de alig láttam valamit. Dulakodást és ütések csattogását hallottam.

– Ah! Fuss! Menekülj!

Hirtelen lökést éreztem oldalról. Egy hatalmas súly lesodort a lábamról, majd rám nehezedett.

– Megvagy, te nyavalyás! – hörgött meleg párát az arcomba a támadóm. Röhögött, azután éles fájdalmat éreztem a fülemben.

„Védekezz! Nem. Támadj!”

Könyökömmel magam mögé suhintottam, hátha betalál. Betalált, s valami reccsent. Ellenfelem felordított, és lemászott rólam. Szabad volt az út, de már hallottam, hogy valaki fut felénk. Ki volt zárva, hogy Sima legyen. Lábra álltam, és eltűntem a poros útról. A házak közelében bújtam el.

Fogalmam sem volt, hogy miért pont oda. Nem gondolkodtam. Viszont pár lépéssel már ott is termettem egy ház falánál, és valamiért biztonságban éreztem magam. A szívem hevesen vert, a fülem lüktetett a fájdalomtól, és mindeközben azon voltam, hogy kivegyem a sötétségből, mi történik.

Elültek a zajok. Csak susmogás hallatszott, de nem úgy tűnt, mintha közeledne. Végre volt alkalmam tájékozódni. A háznak pont az ajtaja mellett guggoltam, egy ablak alatti bokor mögött. Abban a pillanatban, ahogy felnéztem, hallottam, hogy nyílik az ablak, és rögtön utána az ajtó is. Az ajtónyíláson át fény áradt kifelé, s pillanatokon belül megjelent az ajtóban egy szegényesen öltözött fiatal férfi. Lámpást tartott a kezében, így tűnt fel a ház színe. Vörös volt.

„Ilyen közel voltunk? Csak pár lépés lett volna, és Sima is itt lehetne.”

Figyeltem, hogy mit tesz a férfi. Szolgáló lehetett a háznál. Az csak fürkészett a távolba. Nyilván a zajra figyelt fel, és kijött felmérni a helyzetet.

Közben zúgott a fejem. Kétségbeesetten kerestem a megoldást a helyzetre. Gondoltam egyet, és talán meg is találtam a kiutat. Vagyis a beutat.

– Uram, engedjen be! – szólítottam meg a szolgát amilyen halkan, csak lehetett. A férfi összerezzent a meglepetéstől. Felém kapta a fejét, és gyanakvóan végigmért.

– Mi sem természetesebb. Szolgálhatok borral, esetleg? – ennyit mondott merev arccal, azzal megmarkolta az ajtó másik oldalán álló lapát nyelét. Csak úgy miheztartás végett.

– Rablók támadtak meg. Ott vannak az úton, csak arra várnak, hogy elkaphassanak.

– Vérzik a füle. Lehet, hogy igazat mond. Na, akkor zárjuk le gyorsan ezt az ügyet – mosolygott.

Tekintetét belevéste a sötétbe, és közben hallgatózott. Ő is hallotta a susmogás.

– Hé, emberek! Itt van, akit keresnek – kiabálta a semmibe.

– Mit csinál? Ezek meg akarnak ölni.

– Jöjjenek, vigyék, ha gondolják! – folytatta fennhangon, ám nem jött válasz.

– Ez nem segít – suttogtam.

– Segítség? Mibe akar belerángatni? Talán a főúr pallosa alatt akarja végezni? Nem. Segíts magadon, s tenmagad megsegít – jött a válasz a népi bölcselet formájában. Még egyszer körülnézett, mintha bármit is látna a lámpás fényén túl, és megfordult, hogy belépjen a házba.

„Én is ezt tenném” – ismertem el magamban.

– Azért jöttem, mert üzenetet hozok. De idefelé jövet elkaptak az útonállók. A megbízóm jó pénzért venne egy térképet.

A szolgáló megállt, az ablakra vetette tekintetét, majd rám.

– És miért ilyenkor jön?

– A megbízóm el akart menni az ünnepségre, hogy lehajtson egy korsó sört.

Kifejezéstelen arc volt a válasz. Megint visszanézett az ablakra.

– Engedd be! – jött egy rekedt hang a sötét ablakból.

A szolgáló intett, hogy menjek be. Én pedig gyorsan be is léptem az ajtón.

„Miért nem támadott meg minket a banda? És miért nem vittek el, amikor a szolgáló felajánlotta nekik?”

Visszatértek a rossz érzések.

– Üdvözlöm, fiatalúr! – köszöntött egy alacsony, köpcös ember.

Miközben beszélt, rövid ősz szakálla borzosan lifegett hatalmas hasát súrolva. Térdközépig érő barna tunikát viselt. Lábán saru.

– Jöjjön beljebb! Az útonállók miatt pedig ne aggódjon, ha eddig nem jöttek közelebb, akkor már nem is fognak.

– Biztos benne?

– Az utóbbi időben elszaporodtak, de nem szeretnek mutatkozni. Na, csak bátran, jöjjön beljebb! – mondta jobb karját egy kisebb szoba felé nyújtva.

A szoba zsúfolásig volt falidíszekkel: csicsás kardok, íjak, fafaragások, medvebőr. A padló kövezetét szinte teljesen beborította a tucatnyi színes szőnyeg. A szoba közepén egy étellel rogyásig rakott alacsony asztal állt körülötte ülőpárnákkal. A szobából három ajtó nyílt.

Egy pillanatig csendben álltunk mindhárman a szobában.

– Elmehetsz. Mára végeztünk – utasította a szolgálót, aztán ismét hozzám fordult. – Vigyázzon, ne csöpögtesse össze vérrel a szőnyegeket! Északról hoztam őket. Ritka darabok. Szóval azt mondja, hogy térképet venne.

– A megbízóm, igen.

– És milyen térképről lenne szó? Tudja, én búzával, jószággal kereskedem. A térkép az csak olyan kedvtelés, ami a hajózások során ragadt rám.

– Teljes Imipia és a szigetei.

– Ó, kérem, abból van bőven. Jöjjön utánam! – Kinyitotta a szobából nyíló egyik ajtót, amely egy felfelé vezető lépcsőre nyílt. Gyengén pislákoló fény szivárogott le az emeletről. – Csak ön után.

Tétováztam.

– Oh, persze, persze – vigyorgott, és előrement kézbe kapva egy az ajtó melletti szekrényen álló olajmécsest. Felmentünk a lépcsőn. Az emeleten egy kisebb folyosó futott végig az épület egyik fő fala mentén. A fő falon két ablak volt, a másikon három ajtó. Elsétáltunk az utolsó ajtóig, amit kulccsal nyitott ki.

Ahogy beléptünk a félhomályba, egy térképekkel teli szoba tárult elém. Az egyik falához egy óriási asztalt toltak oda. Bal oldalán egy félig csukott ajtó állt, a jobb oldalán a sarokban egy rozoga szekrény porosodott. A többi falat végig polc takarta. Ablak sehol. A polcokon, az asztalon, sőt még néhol a földön és ládákban is, mindenhol térképek hevertek. Hol feltekerve, hol összehajtva, máshol gyűrötten vagy éppen tépetten. Színes festékkel festett, tintával rajzolt, mindenféle. Szótlanul néztem a rendetlenséget.

– Nos tehát egy Impia és szigetei térkép.

– Igen, és messzebb.

– Messzebb?

– Ami a szigeteken túl van. Egy pergamen térkép.

Az öreg összeráncolta a homlokát.

– Megmondtam, hogy a térkép nem eladó. Ki küldött, te suhanc?

– Bá… bá… – hebegtem-habogtam.

„Bárcsak tudnám” – gondoltam, de ez már nem jött ki a számon.

– Bá?… Bá? Vagy úgy, Bálna! Az a pióca! Gondolhattam volna. Menj, és mondd meg neki, hogy elegem van belőle! Hírét sem akarom többet hallani.

„Már megint mi történik? Most már igazán csak egy kéznyújtásnyira vagyok a térképtől. Nem csúszhat ki a kezeim közül. Nem hagyom. Csak azért sem.”

Dühömben olyat tettem, amilyet még soha. Megragadtam az öreg szakállát, és odahúztam magamhoz.

– Jól figyelj rám, öreg! Most azonnal előkaparod a térképet, vagy nagyon rosszul jársz. Értem?

A kereskedő felnyögött fájdalmában. Az olajmécses remegett a kezében. Bólintott.

– Gyerünk, elő a térképpel! – szavaimat egy pofonnal nyomatékosítottam.

Az olajmécses még mindig a kezében remegett. Felemelte jelezvén, hogy ha elengedem a szakállát, akkor engedelmeskedik, így hát elengedtem. Munkához látott, én meg izgatottan vártam, hogy előkerüljön végre a térkép. A kereskedő csak matatott, matatott, s ezalatt én újonnan szerzett merészségemtől ittasan figyeltem, hogy mi kerül a kezébe. Javában folyt a keresés, de nem fejeződhetett be, mert mind a ketten zajra lettünk figyelmesek. A lépcsőről jött. Valaki feljött az emeletre.

„A szolga nem lehetett, hiszem csak most engedte el a pihenőjére. Akkor kicsoda? Biztosan az útonállók.”

Annyira azért nem érdekelt, hogy megvárjam. Szempillantás alatt a másik szobába nyíló ajtónál termettem, és a másik szobából behajtottam magam mögött.

– Ide a térképpel! – hallottam egy férfihangot.

– Szóval te is itt vagy. Miért nem lep meg?

„Aha, szóval mégsem az útonállók. Akkor ez az a Bálna.”

– Azt mondtam, ide a térképpel!

Amíg azok ott ketten elvitatkoztak, addig én odaosontam a szoba másik ajtajához, de az zárva volt.

„Csak ez hiányzott!”

Csendben visszamentem a másik ajtóhoz, és a résen keresztül láttam, hogy a magas férfi éppen a szerencsétlen kereskedő szakállába kapaszkodik.

„Bálna. Miért ismerős nekem ez a név?” „Bálna, Bálna” – ismételgettem a nevet, hátha beugrik.

„Bálna… Bálnavadász! Hát persze! Inamil leggazdagabb kereskedője. És talán leghatalmasabb is. A fenébe, ez jót nem jelenthet. Mibe keveredtem? Minél hamarabb le kell innen lépni.”

– Több száz térképem van. Időbe telik megtalálnom – hallottam a kereskedő gyengülő hangját.

Bálna előrántott egy tőrt az övéből, és a kurta ember tokájához szorította.

Ahogy közelebb került az olajmécses fényéhez, végre sikerült kivennem az arcvonásait. Vékony, kemény arcát őszülő borosta fedte. Keskeny ajka kegyetlennek mutatta, de egyenes orrát akár nemesi felmenőktől is örökölhette volna. Széles homlokát hozzátolta a kurta kereskedő kopasz fejéhez, rávicsorgott:

– Ne játssz velem, kereskedő! Azt akarod mondani, hogy fogalmad sincs, hol van a legértékesebb térképed? Ne akard, hogy elveszítsem a türelmemet!

„Nekem ez miért nem jutott eszembe? Kellett nekem az öreg matatására várnom. Van még mit tanulnom.”

– Semmi pénzért nem akarnám felbőszíteni.

– Miket nem hall az ember egy kereskedőtől. Na, ide vele!

Az öreg benyúlt a tunikájába, elővett egy kulcsot. Odament az egyik polchoz, remegő kezekkel lesöpörte róla a térképeket, és bedugta a kulcsot a falba. Elfordítva a kulcsot kinyitott egy kis ajtót, ám ekkor Bálna félrelökte, és kivette a térképet.

Megtapogatta, szemügyre vette a tekercset.

– Na végre, megvan!

Kitekerte, vizsgálgatta egy darabig.

– De hát ez lehetetlen! – nyögte.

Erős trappoló lépéseket hallottunk a lépcső felől. A kereskedő, és Bálna is felkapta a fejét.

„Már megint kicsoda?”

– Vársz valakit, öreg? – suttogta Bálna.

– Nyilván a társa az – motyogta döbbenten a válaszát.

– Hm, menj, és nézd meg, mit akar!

A kereskedő kénytelen-kelletlen kilépett a folyosóra nyíló ajtón.

Bálna viszont elindult felém.

„Minek jön ez ide? Ha meglát, azonnal elvágja a torkomat. Most mit csináljak?”

És már nyílt is az ajtó.

Meglátott, elkapott. Bal kezét erősen a számra szorította, míg jobbjával tőrjéhez kapott. Nem mertem mozdulni. Esélyem sem lehetett egy ilyen vén rókával szemben. Lábával behajtotta az ajtót, és mivel nyugton maradtam, jobb kezét levéve a tőrjéről, jelezte, hogy maradjak csöndben. Persze, hogy bólintottam.

Megkönnyebbülésemre levette a kezét a számról is.

– Hát te meg mit keresel itt? – suttogta.

– Bálna…, uram…

– Nem Bálna vagyok.

„Micsoda? Most már végképp nem értek semmit.”

– De hát akkor…

– Pofa be, kölyök! – intett le, amint zajt hallottunk a másik szobából.

Kinéztünk. A kereskedőt éppen akkor lökte be az ajtón egy szakadt külsejű férfi.

– Ide a térképpel!

– Nincs nálam – hebegte az öreg. Mivel tényleg nem volt nála, biztosan halálra rémült már.

– Szórakozol velem? – kiabált a rongyos betörő, azután orrba vágta és megrángatta a szakállánál fogva.

– A főnöködnél van.

„Szóval ez Bálna egyik hajóslegénye. És ez itt mellettem? Szintén Bálna embere? Az nem lehet, akkor nem bújt volna el?”

A hajós kikiabált az ajtón.

– Bamba, gyere ide!

Már meg sem lepett, de újra lépéseket hallottunk, és nemsokára belépett a szobába egy másik hajós is.

– Mit akarsz?

– Hol a térkép?

– Milyen térkép?

– A térkép!

– Honnan tudjam? Te vallatod a kereskedőt, nem én.

– A tata azt mondja, hogy…

– Már egy vénembert sem bírsz kivallatni tisztességesen?

A Bamba nevű – mintha főnöki rangjával akarná helyre tenni a rongyos ruhájú hajóst – meglökte, és adott neki egy tockost. A másik viszont nem volt rest, kilökte főnökét az ajtón.

– Lázadás! – rivallt emberére a főnök. Megragadta a társát, és nekirántotta az ajtónak.

Az öreg kereskedő kapott az alkalmon, és elindult felénk.

– Na, már csak ez hiányzott – suttogta mérgesen a mellettem álló ismeretlen.

A kereskedő korát megcáfoló gyorsasággal elért az ajtóhoz, ránk tolta, és bebújt a résnyire hagyott ajtó mögé.

– Mi a nyavalyáért jött ide, öregember? – suttogta hevesen az idegen.

– Maga nem is Bálna embere. Azonnal adja vissza a térképet! Ezek péppé vernek, ha nem adom oda nekik.

– Nincs nálam.

– Mi az, hogy nincs magánál? Láttam, amint bejött ide vele.

– Tényleg nincs nála – szóltam közbe.

– Idegen férfiakat tapogatsz a sötétben, kölyök? – tette kezét a tőrjére a tolvaj.

– Akkor hol a térkép? – fordult felém a kereskedő. Szakálla remegett.

Tenyereimet széttárva felhúztam a vállam.

– Gyere ki a szobából, te vén kapzsizsák! – hangoskodtak a hajósok. Hallhatóan rendezték a vitájukat.

A tolvaj félrelökött az ajtóból, az öreget pedig erőteljesen megragadta. Gondosan – hogy a hajósok ne láthassák meg őt –, ellenkezést nem tűrve kilökte az ajtón, és a falhoz lapult. Némán vártuk, hogy mi következik.

Dulakodást hallottam. A zaj távolodott az ajtótól. Csak annyit láttam, hogy becsukódik az ajtó, és a tolvaj elbújik mögé. Én is összeszedtem magam, és visszamentem az ajtóhoz, hogy kikukucskáljak a résen.

– Meg fogják ölni.

– Miért, inkább téged öljenek meg?

Ahogy ezt kimondta, a Bamba nevű hajós felcsattant.

– Na tessék, megölted.

Több sem kellett nekem. Odamentem a szoba egyetlen ablaktáblájához, hogy felmérjem, hogyan lehetne menekülőre fogni. Amíg a hajósok veszekedtek, addig én kinyitottam az ablaktáblát. Már világosodott. Körülnéztem, de csak egy bokor volt alatta. Hosszú volt odáig az út. Össze kellett szednem a bátorságomat. Még a tenyerem is megizzadt a gondolatra, hogy le kell ugranom, de végül rászántam magam. Felléptem az ablak alatt lévő szekrényre és…

– Várj! – szólt utánam az ismeretlen tolvaj.

– Dehogy várok! – vágtam rá.

– Ahogy gondolod, kölyök.

Vettem egy nagy levegőt, és…

Ebben a pillanatban éreztem, hogy rosszul mozdultam. Megakadt a lábam valamiben. Leestem a szoba kövezetére, ám közben egy ijesztő csattanást is hallottam. Ekkor az is leesett, hogy hol volt a hiba: egy cserepet löktem le. Hevesen vert a szíven, gyorsan talpon termettem, de késő volt. A két hajós már ott állt az ajtóban, markukban a tolvajjal.

– Ide a térképpel! – követelőztek a hajósok.

– Annál a gazembernél van. Már másodszor akarja kifosztani a bácsikámat. Vegyék el tőle, bánom is én, csak hagyjanak nekem békét! – rimánkodta a tolvaj.

Leforrázott ez a gátlástalan hazugság, de a két hajós már indult is felém.

A törött cserépdarabokon botladozva felmásztam a szekrényre. Belekapaszkodtam az ablakkeretbe, és…

Egy erőteljes rántást éreztem hátrafelé. Már megint a szoba kövezetén találtam magam. A hajósok a lábamra ráncigáltak. Az egyik öklözött, ahol csak ért, míg a másik a térképet kereste, amiről még nekem sem volt sejtelemem, hogy hol lehet.

– Uraim, remélem, nem olaj a tűzre, ha azt mondom: ég a ház – mondta az idegen, ezzel kiejtette a hóna alól a tucatnyi térképet, a földhöz vágta az olajmécsest, és ránk csapta az ajtót.

A Bamba nevű hajós megindult az ajtó felé, én viszont kihasználtam az alkalmat, kirángattam magam a másik fogásából, és fejjel előre kivetettem magam az ablakon.

Nem volt nehéz. Már ismertem a járást.

A ház falának tövében álló bokor véresre tépte a kezeimet és az arcomat, felszakította a ruhámat, de viszonylag olcsón megúsztam az esést. Egy lélegzetvételnyi ücsörgés után felálltam, felnéztem. A rongyos ruhájú lázadó már az ablakban guggolt ugrásra készen, ezért én futóra vettem.

„Irány a lovakhoz!”

Futás közben hallottam, ahogy földet érve káromkodik az üldözőm. Gondoltam, hogy nem a ruháját sajnálja, de nem volt időm a kárörömre. Pillanatok alatt ott voltam a lovaknál. Kioldottam a kötést a lovamon, felpattantam a hátára, ráfordultam a Kőkörösbe vezető útra és…

Megint rántást éreztem a ruhámon. Az elvetemült hajós kapaszkodott belém a ló bal oldalán. Rángatott lefelé a lóról. Már alig győztem idegekkel. Sarkammal állon rúgtam, és ráordítottam a földön ájultan elterülő hajósra:

– Miért!? – szakadt ki belőlem a felgyülemlett izgalom. – Miért gyűlölöd a ruhákat!?

Nem jött válasz, viszont mögötte már a Bamba nevű oldotta el a másik lovat.

„Ezt már tényleg nem bírom tovább!”

– Gyí! – kurjantottam lovam farára csapva, s elvágtattam a hajóssal a nyomomban. Kint vágtattunk az úton. Már teljesen világos volt. Az egybefüggő vastag felhők és az elsuhanó, kopasz, göcsörtös fák emlékeztettek, hogy ismerős terepen mozgok. Bíztam benne, hogy sikerül előnyt szereznem, de a hajós mintha mégis közeledni hallatszott volna. Hátrafordultam. Nem kellett volna. Nem hittem a szememnek. Sima lovának patái hihetetlen sebességgel verték a földet. Visszafelé. Valahogy azonban a hajós egyre közeledett.

„Mi történik?” – kapkodtam valami felé, amibe a józan eszem belekapaszkodhat. Előre szegtem a fejemet. A fák, amelyeknek közeledniük kellett volna, valójában távolodtak, mégis előrefelé száguldottam. „Biztosan az esés ártott meg.” Megráztam a fejemet, hátha attól jobb lesz, és ismét visszanéztem a hajósra. Utolért, sőt sikerült mellém kerülnie. Felém nyújtott kezét behúzta, de mégis megmarkolta a ruhámat. Ő legalább annyira meg lehetett zavarodva, mint én. Tátott szájába belefolyt a felcsöppenő nyál, és bambán figyelte, mi történik.

„Bambán… Bamba… Igen. Ő a hajós, aki üldöz. Kapaszkodó.” Zavaros eszem kicsit helyrezökkent. Ez elég volt annyira, hogy a menekülésre tudjak figyelni. Ő csak rángatott, rángatott.

„Ha nem csinálok valamit, végem.”

És csak rángatott.

A tusakodásban elhagytuk az utat. Az út menti füvön vágtattunk, cibáltuk egymást. Hirtelen Bamba eleresztette a ruhámat, lemaradt. Figyeltem, ahogy csökkent köztünk a távolság, csökken, de mégis távolodom a hajóstól. Egy idő után már nem is láttam sem őt, sem Sima lovát, csak a rengeteg fát, ami körülvett. Távolodtak a fák, s közben megkönnyebbültem. Mintha repültem volna.

Közeledett a lovam, pedig a szerencsétlen pára mereven állt, mint egy faló. Aztán az utamba került egy a feje tetejére állt fa törzse. Távolodott, távolodott… csattanás. Sötétség.

A TISZTÁTALAN TISZTÁS

Kőkörös legkedveltebb és legjobb fogadójának konyhájában ültem egy kisszéken. Nevelőapám kopasz kobakján egy disznó levágott feje dülöngélt. Kezében egy óriási tűzpiszkálóval rám mutatott, és haragosan harsogott számomra érthetetlen szavakat. Meglengette a tűzpiszkálót, a magasba emelte a két kezét, azután a földhöz csapta a hosszú vasdarab végét. Éreztem, hogy zsugorodom. Egyre nagyobb lett a konyha, az asztalok, nevelőapám pocakja, meg a szék is, amin ültem. Egy pillanatra elképzelésem sem volt, hogy mi történik, de aztán Moletta jött be a konyhába. Kedvesen rám mosolygott, és ettől megnyugodtam. Lehajolt hozzám, ölébe vett, és megkérdezte tőlem:

– Akkor készítsem a vacsorát?

– Igen – válaszoltam.

– Nem értem. Mit mondtál?

– Kruukruuu.

– Ah, vagy úgy. Nagyszerű, ígérem, hogy a legfinomabb töltött pulykát fogom belőled elkészíteni.

„Belőlem vacsorát? Én pulyka?” Nevelőapám tényleg elvarázsolt. Riadtan kapkodtam a fejemet mindenfelé. Laza tokám kis késedelemmel követte a fejemet minden irányba. Éles karmú csupasz lábaim lebegtek a levegőben, miközben Moletta egy méretes üst felé vitt. Hadonásztam a szárnyaimmal.

– Apa, te vagy a legnagyobb varázsló az egész világon. Gyönyörű pulykát varázsoltál. Te pedig ne ficánkolj! A végén még kiesel a kezemből. – Ez volt Moletta végszava, mielőtt bedobott az üstbe.

Akármennyire csapkodtam a szárnyaimmal, nem bírtam megállítani a zuhanást. Körülöttem minden feketeségbe veszett. Éles rikácsolással csapódtam rá egy szédületesen nagy terem asztalára. A hosszú asztalt vagy két tucatnyi ember ülte körül. Az asztalfőn a városi tanács elnöke állt, mellette pedig vér szerinti apám. Éppen engedélyt kapott rá, hogy felszólaljon. Én kétségbeesetten igyekeztem figyelmeztetni, hogy ne beszéljen, ne akarja elmondani, amire készül, de ismét csak rikácsoltam. „Kruukruuu!”, visszhangozott a tanácsterem, miközben szárnyaimat verve rohantam apám felé. Ő azonban rám sem hederített.

– Márpedig városunk jogokat követel magának!

A következő pillanatban a városi tanács vezetője befogott egy ketrecbe, és feldobott egy szekérre, a disznók közé.

Az éjszaka hidegében döcögött velünk a szekér. A ketrec rúdjai közül láttam apám hátát, amint a lovakat hajtja. Anyám mellette ült, és élvezte, hogy a szél lobogtatja leengedett vörös haját. A ketrecem mellett – anyám kicsinyített másaként – nővérem fogócskázott velem.

Útonállók állították meg a kocsit. Szüleimet lerángatták a kocsiról, és kegyetlenül végeztek velük. Végig kellett nézem az egészet.

– Kruukruuu! – harsogtam.

Erre felfigyeltek az útonállók. Engem a nyakamál fogva kirángattak a ketrecből, majd nővéremmel együtt beledobtak egy maroknyi erszénybe, és eladtak minket a piacon. Engem levesbe, nővéremet szolgának.

Lesújtott a szakács a bárdjával, de az a nyakam fölött beletört a levegőbe. Csak úgy szikrázott. A szakács szégyenében beleült egy fazék forró vízbe, és magát főzte meg levesnek. A levest feltálaltam nővérem fogvatartóinak. Azok belehaltak a levesbe, én pedig megmarkoltam a nővéremet, elrepültem vele a mi kis szigetünkre. A nőverem töltött pulykát készített belőlem. Azt egy öreg remetének adta a legőszintébb szeretettel. Én, a remete, jó étvággyal elfogyasztottam, s köszönetemet ekképp fejezte ki őszülő nővéremnek:

– Kruukruuu!

Az életben maradt pulyka csipkedte a tenyeremet, s minden egyes csípéssel rántott egyet a kezemen. Fájt, de mégis hagytam.

Fájt a fejem és fáztam. Kinyitottam a szememet. Kopasz fák keszekusza ágai fekete csápokként nyújtóztak az ég felé. Göcsörtösen, szögesen, szárazan. Mintha, nyújtóztak volna a vastag, szürke felhők felé.

– Ááuu! – megint csípést éreztem a kézfejemen. Azonnal elrántottam.

– Kruuuu! – jött a hang a kezem irányából.

Ijedtemben pillanatok alatt felültem, és láttam, hogy egy fácán csipkedte a tenyeremet.

– Ááááárrrgghh! – vicsorogtam a fácánra, erre az nekem támadt. Szempillantás alatt talpon voltam, a lábam pedig már úton volt a fácán feje felé. A kapzsi madár azonban gyorsabb volt. Hátraugrott, és sebtében el is repült.

Csend, görcsösen hajlott öreg fák, barna aljnövényzet: sejtelmem sem volt róla, hogy hol vagyok, és hogy hogyan kerültem oda. Csak a fejfájás volt, a hideg és az üresség. Lenéztem a fájdalomtól lüktető kezemre. Mindkét tenyerem tele volt sebekkel. Megtapogattam az arcomat. Fájdalmat éreztem. Valami összekaristolta az arcbőrömet. „Bokor… Igen, zuhantam.” „Sima… a hajósok…, a tolvaj.”

„A térkép. Vajon hol lehet? Egyáltalán hol vagyok?”

Izgatottam járt körbe a tekintetem az erdő kiszáradt talaján. Mindenhol barna, kókadt bokrok, lapos, sárga gaz, ismeretlen növények tikkadtak gyengén kapaszkodva a repedező talajba.

„Mi az ott? Nem hiszek a szememnek. A térkép. Akkor tényleg mindvégig nálam volt. De hogyan került hozzám? Csakis az tolvaj lehetett. Ő dugta el valahogy a ruhámban, miközben a hajósok a kereskedőt vallatták. Nem mondom, ügyes. De miért rejtette el nálam? Persze, könnyebb elvenni egy piti tolvajtól, mint Bálnavadász embereitől. Ez azt is megmagyarázza, hogy miért nem jött utánam, mint a hajósok.”

Alaposabban szemügyre vettem a pergament. Úgy tűnt, hogy eléggé rossz állapotban van. Ránézésre a szélei be voltak szakadva, de ez csak a látszat volt. Óvatosan széthajtottam, nem töredezett, nem mállott, sőt kifejezettem ruganyos volt. Maga a pergamen nem volt nagy. Talán ha négyszer elfért benne a tenyerem. Rajta volt egész Impia, a tenger és rengeteg sziget. Nem is sejtettem, hogy ennyi sziget létezik. A térkép élénk kék, zöld és világossárga színeit fekete vonalak vették körül jelezvén a tenger és a szárazföld határait. A tenger legalább akkora volt, mint maga Impia, és a tengeren túl, a pergamen bal felső sarkába valóban oda volt festve valamiféle szárazföld. Nem lehetett sziget, ahhoz túl nagy volt. De hogy egy másik földrész lett volna? Ki hallott már ilyet? Elálmélkodva néztem fel a térképről az előttem álló korhadó fára. Kérges törzsét vérfolt színezte vörösre.

Újra elöntöttek az emlékek. Bamba bamba képe…, vágtatás, huzakodás a lóháton…, s mindez visszafelé…, meg a lovam, ahogy áll, de közben mégis közeledik…, végül a távolodó fa és a fájdalom. A homlokomhoz nyúltam. Púpos volt, és éreztem az alvadt vért is.

„De hát mi történt?”

Gondolkodás közben a fejem tetejét dörzsöltem.

„Vágtattunk. Egyszer csak a hajós lemaradt, én pedig lerepültem a lovamról, az meg csak állt, mint egy faló… A mindenit, felfalt a Faló!”

Lebénított a félelem. Aztán reszkettek a végtajaim. Jobbra-balra kapkodtam a fejemet. Hirtelen minden motoszkáló állatot hallottam. Susogásokra, zörejekre kapkodtam a fejem mindenhova. Fenyegetés volt minden nesz. Gyanússá vált minden haldokló fa és bokor.

„És a fű?”

Lenéztem, de a fű az csak a szokásos sárgásbarna, kopott szőnyeg volt. Alábbhagyott a rémület. Lassan magamhoz tértem.

„Ha eddig nem esett bajom, akkor akár élve is kijuthatok innen… De eddig még soha senki nem jutott ki élve a Falóból… Nyugalom, nyugalom!”

Eltettem a térképet a tunikám alá. Még egyszer körülnéztem, de ezúttal nem hagytam, hogy a félelem irányítson. Próbáltam felmérni, hogy hol lehetek, és hogy merre érdemes elindulnom. Fa reccsenését hallottam magam mögül. A zaj irányába kaptam a fejem. Egy tarka nyúl sandított felém, s közben fel-felhúzogatta az orrát. Kiszagolt engem. Biztos voltam benne, hogy valamit tervez ellenem. Minden érzékemmel a nyúlra figyeltem. Készen álltam bármire.

Megint reccsenést hallottam, reccs, és megint reccs, reccs.

„Körülvettek. Rám vadásznak!”

Több sem kellett nekem, gondolkodás nélkül eliszkoltam. Arra futottam, amerről nem hallottam reccsenést. Futás közben vettem csak észre, hogy sötétedett. Ettől még izgatottabb lettem. Már ziháltam a futástól, de életben akartam maradni. Küzdöttem. Előjöttek a rémtörténetek, amelyek a környék lakói közt terjengtek, köztük a farkas formát öltő emberek, a vérfagyasztó sikolyok, a szellemek, amelyek megőrjítik az embert, hogy aztán az erdőben eszementen kóvályogva éhen haljanak. És amit senki még csak nem is sejtett: a nyulak.

Úgy éreztem, az egész erdő figyel, és csak játszik velem egy kicsit vacsora előtt. Egyre szaporábban szedtem a lábam. Bokrok súrolták a lábamat, a csizmám bele-beleakadt valamibe a földön. Suhogást hallottam a fejem fölött, és én csak szaladtam volna, ki tudja, merre és meddig, de orra buktam.

Viszont még éltem, és a tudat erőt adott, hogy lábra álljak. Már teljesen besötétedett, ezért vakon tapogattam ki, hogy mi van körülöttem. Így folytattam az utamat. Valahogyan ki kellett jutnom ebből a gyilkos erdőből, tehát botorkáltam, ahogy bírtam. Bokorról bokorra, fáról fára tapogatóztam. Lábammal csoszogva próbáltam kivenni, hogy hova lépek. Amikor nem volt a közelben fa, akkor kinyújtott kézzel matattam a semmibe. Végül már azt sem tudtam, hogy mióta üldöznek a nyulak. Csak tapogatóztam, és lépegettem. Belefáradtam, és már csak azt vártam, hogy feljöjjön a nap, hogy végre szabaduljak a Faló karmai közül.

Reccs, reccs.

Olyan frász jött rám, hogy még a sötétségről is megfeledkeztem. Futottam, míg a szem ellát. Körülbelül egy lépést.

Másnap tértem magamhoz szökdécselő, tarka nyulaktól ölelve. Békésen szaglászták a száraz aljnövényzetet, hátha találnak valami ehetőt. Úgy tűnt, nem engem kerestek. Korábban tanácstalan voltam, hogy merre menjek, most viszont teljesen elveszettnek éreztem magam. Felálltam, és abban a pillanatban szétrebbentek a nyulak. Szabad volt az út minden irányba, ezért úgy döntöttem, hogy kelet felé indulok. Még akkor is, ha az történetesen nyugat felé volt.

Megnyugtató érzés volt kelet felé sétálni, s most, hogy már annyi veszéllyel megküzdöttem, derűsebben láttam a helyzetemet. Már nem féltem. Elvégre egy teljes éjszakát túléltem a Faló gyomrában. A nagy nyugalomban felkorgott a gyomrom. Ekkor jöttem rá, hogy tulajdonképpen már két napja nem ettem egy kósza falatot sem. Egyre maróbb volt az éhség. Sürgősen találnom kellett valami ehetőt.

Innentől minden egyes lépésemmel azon voltam, hogy mihamarabb étel közelébe kerüljek.

„Kell, hogy legyen valami bogyó ebben az erdőben.”

Egyszer csak egy fára lettem figyelmes, amelynek a tövében valamiféle fura növény nőtt. Úgy nézett ki, mint a lángoló tűz. Felfelé nyúló kis ágacskái sárgáspiros színnel rikítottak. Leguggoltam a fa tövébe, hogy közelebbről szemügyre vehessem a kis lángocskát. Elneveztem gombának. Nyúltam érte, hogy leszakítsam, ám ekkor neszeket hallottam a fejem fölül. Mintha valami kaparná a fa kérgét. Felnézve nem láttam semmit, ezért gondoltam, végre leszakítom a gombát, de eddigre egy gülüszemű kis szőrös állat megelőzött. Ott állt velem szemben két kis mancsában tartva a tüzes gombát. Szájába vette és eltűnt.

„A kis szemtelen” – szidtam a nyavalyást.

Viszont ráleltem egy másik gombára az előző hátramaradt csonkjához közel. Odahajoltam, hogy jobban megvizsgáljam, és megrezzentem. A fa mögött egy ember fejét pillantottam meg: vékony csupasz arc, világosbarna mérges szemek, vicsori sárga fogak és hosszú fonott vörös haj. Fején szőrmesapka.

– Voooáááá! – kiáltott rám.

Ijedtemben visszatántorodtam, hanyatt estem, de fölöttem is ugyanazt láttam: vékony csupasz arc, fekete mérges szemek, vicsori sárga fogak és hosszú fonott vörös haj. Fején szőrmesapka.

– Voooáááá!

Önkéntelenül becsuktam a szememet, de mire kinyitottam, addigra a vadember eltűnt. Gyorsan talpra is ugrottam. A figura a fa mögül lépett ki, amikor újra megláttam. Szőrös bőrzekét viselt, amit övvel fogott össze. Lábán hosszú bőrnadrág és szőrös csizma volt. Úgy tett, minta rám akarna ugrani, de mire megértettem volna, hogy csak megijeszteni akart, már elfordultam, hogy elfussak. Mégis, mire megfordultam, megint ott állt előttem a vadember, szőrös bőrzekében és csizmában.

„Mi a szösz? Hogy lehet valaki ilyen gyors?”

Amíg ez a gondolat szép lassan, minden lehetséges irányból megfontolva és kétszer ellenőrizve megérlelődött bennem, addigra ő már rám is vetette magát, a földre terített, lefogta a kezeimet, és rám nehezedett, hogy moccanni se bírjak. Erősebb volt, mint én, így egy rövid idő után felhagytam a kapálózással.

Vad képét ismét az arcomba tolta. Vicsorított. Büdös volt a lehelete.

– Mit akarsz? – kiabáltam.

– Hogy én mit akarok? Akarok? – visszhangozott a barbár a fa irányából.

– Igen, te. Mit akarsz?

– Vagy én mit akarok? Akarok?

Össze voltam zavarodva, de annak örültem, hogy legalább a visszhangja nem volt büdös.

– Mit keresöl ebbe’ az erdőbe’? Erdőben?

– Semmi dógod errefelé. Errefelé.

– Böszéjj! Beszélj!

Egyre ingerültebb lettem. Elegem volt az állandó üldözöttségből, hogy nem értem, mi történik köröttem, és amikor még ennivalót sem találok, akkor még ráadásul egy barbár is a nyakamba ugrik.

– Rőzsét szedek, fütyörészem.

– Viccelődünk? Viccelődünk? Böszéjj, mer pórul jársz. Jársz.

– Fogalmam sincs, mit keresek itt. Elegem van mindenből. Bárcsak pusztulna el az egész erdő!

A vadember erre őrjöngve megráncigált. Én összeszorított szemekkel kiabálva igyekeztem átvészelni a rohamot.

Kár volt, mert az őrült barbár lenyomott a torkom valamit. Öklendeztem, de hogy ne fulladjak meg, kénytelen voltam lenyelni.

– Gomba. Ögyé’! Egyél! – vigyorgott az arcomba.

Eleinte éreztem a gomba földes ízét a számban, de röviddel azután, hogy lenyeltem, elkezdett zsibbadni a nyelvem. A gyomrom is panaszkodott. Morgott, kutyorgott. Végül már émelyegtem és fáztam. A barbár csupasz arca vigyori mosolyra torzult.

– Ne bántsd az erdőt! Erdőt! – követelte.

– Mer’ különben meggyűlik velem a bajod. Bajod.

– Mos’ menj a dógodra, és ha élni akarsz, akkó Őt elkerülöd.

– Kerülöd.

– Mer’ ha nem, akkó kitépi a szíved.

– A szíved.

– Fődarabol.

– Darabol.

– Oszt odadob az állatoknak.

– Az állatoknak.

– Vagy csak öccerűen kiszíjja a lelkedet.

– A lelkedet.

– Kicsoda? Kicsoda? – kérdeztem őt is, és a visszhangot is.

Távolodott a barbár arca.

– Há’ a sötét alak. Alak.

– Akinek nincsen arca. Arca.

Minden elhomályosodott körülöttem, de még egy halk mondat eljutott a fülembe.

– Aki nem jár, hanem siklik. Siklik.

Nem maradt más a barbár után, csak hideg, csend és üresség.

Annyira rosszul éreztem magam, hogy nem bírtam felállni. Csak ültem térdemet a mellkasomhoz húzva, és bámultam a távoli fákat.

Szép lassan jobban lettem. Olyannyira, hogy még az étvágyam is megjött.

Felpattantam, és mély elhatározással nekiálltam vadászni. Mivel alkonyodott, ezért számítottam a nyulakra. Nem is kellett sokáig keresgélnem. Ahogy számítottam rá, lassan meg is jelentek.

„Na most meglátjuk, hogy ki kire vadászik.”

Egyiket-másikat megközelítettem, hogy kitapasztaljam, mennyire engednek közel magukhoz. Amikor nagyjából éreztem a távolságot, gyorsan ki is szemeltem egyet. Piciket ugrálva szimatolta a földet, én pedig mereven figyelve, hogy észrevesz-e, osontam közelebb hozzá.

Eljött a pillanat. Készen voltam az ugrásra.

Halk szárnycsapás a fejem fölül, karmok suhintása, és már el is tűnt a szemem elől a nyúl. Egy bagolynak adta oda magát.

– Húhúúú! – gúnyolódott a bagoly.

Káromkodtam egyet magamban, de még bőven volt nyúl, így nem adtam fel. Gyorsan meg is volt a következő áldozat. Keresnem sem kellett. Ugrásra készen álltam, de ez a nyúl is távozott. Ezúttal egy róka szájában. Bosszankodtam, ám a nyulak nem igazán rémültek meg, csak naivan eszegettek tovább. Szemet vetettem egy másik nyúlra, de még csak fel sem készülhettem az ugrása, mert egy apró árny elsuhant előttem. Ez a nyúl sem az én vacsorám lett.

Egy hajszálnyi választott el attól, hogy ordítsak dühömben, de hallottam nevelőapám intelmét: „Fiam, ha gyors fogást akarsz, ülj be egy fogadóba!” Legszívesebben a hajamat téptem volna, ám ekkor felcsillant az igazi remény. A biztonság kedvéért szétnéztem.

Bagoly? Sehol.

Róka? Sehol.

Szélsebes árny? Sehol.

A nyúl felé vetettem magam, markom már majdnem elérte, de a nyúl egyszerűen odébb lépett és legelészett tovább. Én hasra estem, mellkasomon feszítő érzés futott végig. Mereven figyeltem, hogy mi történik. Vártam, de a nyúl csak nem futott el. Kinyújtottam felé a kezemet, és még mindig ott volt. Ravasz cselhez folyamodtam: megsimogattam. A buta állat csak bambult rám. Eljött hát az időm. Hirtelen jó erősen megragadtam a grabancát és diadalittasan felálltam. Magam felé fordítottam, hogy szemügyre vegyem. Kicsit bágyatag volt szegény, kopott volt a szőre és szürke. Kókadtan lógott a kezemben, s orrát felhúzogatva szagolt felém.

– Még hogy te vadászol rám? Megfordult a helyzet, mi? Helyes, szagolj csak! Ez a halál szaga – mondtam a képébe. Ezzel meglendítettem és hozzávágtam a közeli fához.

Valami történt a nyúl röptében. Álltam, és bár tudtam, hogy a nyulat nézem, mégsem a saját szememmel láttam: közeledett felém a fa törzse, amihez hozzávágtam a nyulat, és az az érzés töltött el, hogy ez mintha már megtörtént volna vele. Összezavarodtam, és ettől minden gondolatom elszállt. Helyettük idegen gondolatok hatoltak belém.

„Repül az öreg nyúl, tudhatná, hol áll meg,

Melyik fán akad meg, s kit hogyan táplál meg.

Húz az éji nyuszi, nekimegy a fának,

Nagyot koppan attól, és füle lekókad.”[1]

Eme idegen gondolatokat távoli, mégis ismerős érzés kísérte. Ez nem a vadász vérszomjas győzelmi öröme volt. Nem, hanem a halállal szembenéző lény utolsó pislákoló reményparazsa. Hátha, hátha még élhetek egy keveset… Nagyot koppant.

Erős lökést éreztem a fejemen, amitől összerázódott benne minden. Lábam elgyengült, és a földre rogytam. Látásom elhomályosult, de még egyvalamit képes voltam kivenni. Egy fekete foltot, ahogy egyre nagyobb lett. Felém közeledve a foltból egy emberi alak formálódott, körvonalai mégis határozatlanok maradtak. Sőt minta hullámoztak volna. A szellemalak jobb karját felém nyújtva siklott teljes némaságban. Amikor odaért hozzám, úgy tűnt, mintha közelebb hajolna, és az arcomat vizsgálná, ám én a kábaságtól nem bírtam egyenesen ránézni. Körötte mindenütt göcsörtös fák, halódó bokrok, mögötte erős fény.

A vakító fénytől elfordulva végül kivettem egy fekete csuklyát, mégsem bírtam végzetem szemébe nézni, ugyanis nem volt arca.

Elillant belőlem az utolsó csepp erő is. Elterültem a földön, és még éreztem az arcomba csapódó, rothadó fű édeskés illatát, de lecsukódott a szemem.

Húhúúú! – gúnyolódott a bagoly.

Amikor újra kinyitottam, tűz fénye világította meg a környező fák kopasz ágait. Az ég teljes feketeségbe borult. Minden végtagom elzsibbadt. A lábfejem és kezeim kihűltek, és apró pici tűk szurkálták őket. A fejem minden görbületén futkosott az éles fájdalom, de összeszedtem magam, hogy széjjel nézzek. Tetőtől talpig kötélbe voltam pólyálva. Végtagjaimat meg sem bírtam mozdítani. A fejem mellett egy nyúl lépkedett. A nyúl. Aránytalanul nagy hátsó lábaival lökdöste magát előre. Továbbra is kicsit szürke volt, kicsit kopott, és nagyon bágyatag. Egyszer-egyszer megállt, hogy megdörzsölje a fejét.

Egyszer csak valaki megszólalt:

– Mester, magához tért a hajigálós.

– Remek, ideje volt. Már nem sok időnk maradt. Tedd a helyére! – jött a rekedtes válasz valahonnan messzebbről.

Egy nagy sóhajtást hallottam, azután fölém hajolt valaki. Barna csuhát viselt, de fordítva vette fel, emiatt a kötél a derekán a rossz oldalán volt megkötve, a csuklya pedig a mellkasán feküdt. Arca kerek volt és kifejezéstelen, szemhéja félig eltakarta a szemét. Mintha határtalanul unta volna az életet. A szája félig tátva, kelletlenül várta, hogy jön-e egy szó, amit ki kell ejtenie. Feje búbján összevissza álltak a magányos hajszálak, úgy játszott velük a szél. Kedvetlenül belekapaszkodott a rám tekert kötélbe, könnyedén a vállára dobott, és elindult velem valahova.

Ekkor alaposabban felmértem a környéket. Egy kis tisztáson voltunk. A görnyedő fák szinte kerítésként vették körül. Mögéjük már egyáltalán nem ért el a tűz fénye. A tisztást teljesen befedte a letaposott gaz és fű, mégis azt hittem, hogy káprázik a szemem. Zöld volt az egész tisztás. Ki látott már zöld füvet? A fák lombjai nyaranta egy rövid időre zöldek voltak, na de a fű?

Nem cipelt sokat a férfi. Lábamra állítva nekidöntött egy cölöpnek. Lehajolt a cölöp mellett heverő kötegnyi kötélért, és a gondosság teljes hiányával kikötözött a cölöphöz. Nem értettem, hogy mi történik.

– Mit csinálsz velem? – kérdeztem fogvatartómat.

Nem kaptam választ. Helyette elbattyogott a tisztás széléhez.

Ekkor megjelent mellette Ő. Ott állt maga a megtestesült valami. Az Alak.

A közelben égő tűz bevilágította az egész tisztást, Alak mégis feketeségbe burkolózott. A csuklyás, fekete köpenyen túl volt valami körülötte, ami elnyelte a világosságot. Jött felém a rém, és ahogy közeledett, egyre emberibbé vált a körvonala. Köpenye alatt kivehetők voltak a karjai és a válla. A lábai viszont teljesen eltűntek a köpeny fodrai alatt. Embernek tűnt, de nem voltam benne biztos, hogy tényleg az volt-e. Talán egyszer régen.

Megállt velem szemben. Csuklyája alatt tátongott a hely, ahol az arca kellet volna, hogy legyen, ám ha volt is, elveszett a csuklya mélyében. De hogy még egy orr se kukkoljon ki a csuklya nyílásán, azt elképzelhetetlennek találtam. Márpedig az az orr nem volt ott. Nyakamat előrenyújtva, szemhunyorgatva fürkésztem a végtelen sötétséget. Még a szememet is kész voltam átverni, odaképzelve egy arcot, de a sötétség hatalmasabb volt a képzeletemnél. Miközben én hunyorogva bámultam a csuklya mélyére, az alak egy kissé oldalt döntötte a fejét. Egy darabig így állt, és engem vizsgált. Meg voltam győződve róla, hogy lenéz és mélységesen megvet engem. Láttam az arcán. Nem is, sajnált…, gyűlölt…, kinevetett…, undorodott tőlem, mint egy földön kúszó féregtől.

Melegem lett. Ficánkoltam, hátha valami csoda folytán kiszabadulok.

„Elszakad a kötél, amivel a cölöphöz kötöttek, lecsúszik rólam a maradék kötél, végül is csak az egész testemet terítette be, kisiklom a karmai közül, a szolgáját leütöm, elfutok, kitalálok az erdőből, és búcsút intve Kőkörösnek eltűnök egy szigeten.”

Izzadtam a kétségbeeséstől. Addigra a szolgája visszaért egy adag rőzsével, amit rendetlenül ledobott a lábamhoz.