A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The King’s Deception

Random House Large Print, 2013

Fordította: Lantos István

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2013 by Steve Berry

Hungarian translation © Lantos István 2013, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Elektronikus verzió v1.0

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-802-0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Jessica Jonesnak és Esther Garvernek

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Immár tizenkettedszer fejezem ki szívből jövő hálámat és köszönetemet Gina Centrellónak, Libby McGuirenek, Kim Hoveynak, Cindy Murray-nek, Scott Shannonnak, Debbie Aroffnak, Caroline Lowensteinnek, Matt Schwartznak, valamint mindenkinek a kiadó marketing- és reklámosztályán. Nagy megtiszteltetés a Ballantine Books és a Random House Kiadó Csoport szerzőjének lenni.

Külön főhajtás jár Mark Tavaninak, aki nagyon ért ahhoz, hogyan préselje ki az írókból a lehetetlent is.

És persze Simon Lipskarnak, aki megmenekült a kutyáktól, így hasznos túlélési tanácsokkal látott el.

Még néhány fontos személyt szeretnék kiemelni: Nick Sayerst, aki Oxfordban végzett, tökéletes úriember, és kivételes kiadó. Rengeteg, Angliára vonatkozó információval látott el – a hibák és tévedések természetesen mind tőlem származnak. Ian Williamsont, a kiváló brit könyves képviselőt, aki megmutatta nekünk Oxfordot és környékét; Meryl Mosst, valamint PR-csapatát, Deb Zipfet és Jeri Ann Gellert, akik a legjobbak a maguk területén.

És mint mindig, külön köszönet illeti a feleségemet, Elizabetht, aki minden képzeletet felülmúlóan csodálatos múzsa.

A legutóbbi könyveimben már köszönetet mondtam Jessica Johnsnak és Esther Garvernek. Ők ketten működtetik a Steve Berry Enterprises nevű cégemet, és rengeteg terhet vesznek le a vállamról.

Jessica és Esther, ezt a könyvet nektek ajánlom!

„Mondom néktek, hogy a trónom csakis királyok helye volt. Nem engedem, hogy valami hitvány gazember kövessen, hiszen ki más jöhetne utánam, mint egy király.”

I. ERZSÉBET

ELŐJÁTÉK

WHITEHALL-PALOTA

1547. JANUÁR 28.

Katherine Parr látta, hogy már közel a vég. Alig néhány nap lehet hátra, de talán már csak néhány óra. Az elmúlt fél órában csak szótlanul állt és figyelte, amint az orvosok elvégezték a vizsgálatokat. Eljött az ideje, hogy kimondják az ítéletüket.

– Felség! – szólalt meg végre az egyikük. – Most már minden emberi segítség hiábavaló. A legjobb az lesz, ha áttekinti az életét, és Krisztus segítségét kérve az Úr kegyelméért fohászkodik.

Katherine figyelte, hogy VIII. Henrik megfogadja-e a tanácsot. A király hason feküdt az ágyában, és mindeddig hangosan jajgatott. Most abbahagyta a nyögdécselést, fölemelte a fejét, és az imént felszólaló doktor felé fordult.

– Miféle bíró hatalmazott fel arra, hogy ezt a csapást mérd rám?

– Mi csak felséged orvosai vagyunk. Senki sem mondott ítéletet.

– Tűnjetek el innen! – mordult föl Henrik. – Mind!

Bár nagybeteg volt, a király még mindig tudott parancsolni.

Az orvosok sietve el is hagyták a termet, az összes udvaronccal együtt.

Katherine is megfordult, hogy távozzon.

– Jó királyném, azt javaslom, hogy maradjon – mondta Henrik.

A nő bólintott.

Egyedül voltak.

Úgy tűnt, a király összeszedte magát.

– Ha az ember teletömi a gyomrát szarvas- meg sertéshússal, marhaoldalassal, borjúpástétommal, aztán meg leöblíti hordónyi sörrel és borral, akkor nem fog megkönnyebbülni. – Henrik kis szünetet tartott. – Akkor sötét órában csapnak le rá a következmények. Az élvezetek pedig mindezt csak növelik és felpuffasztják. Nos, királyném, ez a helyzet most velem is.

Igazat beszélt. A saját maga által előidézett betegség elvette minden erejét, belülről felfalta őt, lassan felemésztve az egész életét. Szinte pukkadásig fel volt fújódva, képtelen lett a mozgásra, akár egy hatalmas, faggyú keménységű zsírtömeg. Ez a férfi, aki fiatalon oly jóképű volt, aki átszökellt az árkokon, a legnagyszerűbb labdajátékos volt egész Angolhonban, aki élen járt a dárdatörésben, hadat vezetett és népeket igázott le – most még egy lordocskát sem tudott volna megfricskázni, sem a karját fölemelni. Hatalmasra dagadt, a szeme szinte eltűnt a húsos arcában, tokája több rétegben omlott mellére. Siralmasan, visszataszítóan nézett ki.

– Királyom, ön oktalanul ostorozza magát – mondta Katherine. – Ön az én uram, akinek én, akárcsak egész Anglia, engedelmességgel tartozom.

– De csak addig, amíg lélegzem.

– Most is azt teszi.

Az asszony tudta, hol a helye. Ellentétet szítani férj és feleség között, ahol az előbbié volt minden hatalom, az utóbbié pedig semmi, veszélyes játék. Katherine gyönge volt ugyan, de azért akadt neki is néhány fegyvere. Hűség, szívélyes jóindulat, gyors észjárás, állandó, gondos figyelem és kiváló tanulási képesség – ezek voltak az eszközei.

– Egy férfi ezerszer is elhintheti magját – folytatta az asszony. – Ha óvatos, és elkerüli a vészt, általában egészségesen él, akkor hatalmas tölgyfaként állhat egészen végig, hogy aztán büszke szarvasbikaként omoljon össze, de még mindig a csordája élén állva. És ön ilyen, királyom.

Henrik lassan kinyitotta püffedt markát, a nő pedig a kezébe tette a magáét. A király bőre hideg és nyirkos volt. Katherine arra gondolt, hogy a halál már talán el is kezdte átvenni a hatalmat az óriásira dagadt test fölött. Tudta, hogy a férfi ötvenhat éves, és már csaknem harmincnyolc éve uralkodik. Hat nőt vett feleségül, és öt gyermek nemzését ismerte el. Szembeszállt a világgal, még magával a katolikus egyházzal is, és megteremtette a saját egyházát. Ő a harmadik Katherine nevű neje, és Istennek hála, úgy tűnt, hogy ő lesz az utolsó is.

És ez reménnyel töltötte el.

Nem telt öröme abban, hogy hozzáment ehhez a zsarnokhoz, de teljesítette a kötelességét. Nem akart a felesége lenni, szívesebben maradt volna a szeretője, hiszen a korábbi feleségek mind rosszul jártak. Nem, asszonyom, mondta erre neki a király, én önt a legmagasabb pozícióban akarom látni.

Katherine tudatosan nem mutatott lelkesedést erre az ajánlatra, süket maradt a királyi gesztusokra, észben tartva azt, hogy amint Henrik öregedett, a fejek egyre sűrűbben hullottak. A hosszú élet titka a diszkrét háttérbe húzódás. De aztán, minthogy más választása nem maradt, a világ szeme láttára, nagy pompával hozzáment Tudor Henrikhez.

A négyéves házassági agónia most a végéhez közeledett.

Örömét azonban gondosan leplezte, az arcán állandó aggodalom ült, a szeméből pedig csakis féltő szeretetet lehetett kiolvasni. Volt már gyakorlata abban, miként tartsa hatalmában idősebb férfiak szívét, hiszen már két korábbi férj halálos ágya mellett is állt. Tudta, hogy ez a szerep milyen áldozatokkal jár. Sokszor vette ölébe a király fekélyekkel borított, bűzös lábát, hogy balzsammal, borogatással lássa el, könnyítsen a fájdalmain, és elűzze a gondjait. Ő volt az egyetlen, akinek a király ezt megengedte.

– Drágám – suttogta Henrik –, van még egy utolsó feladatom a számára.

Az asszony bólintott.

– Felséged legcsekélyebb óhaja is parancs ebben az országban.

– Van egy titkom. Már hosszú ideje őrzöm. Az apám hagyta rám. Az a kívánságom, hogy ön továbbítsa ezt Edward fiamnak.

– Megtiszteltetés számomra, ha tehetek önért valamit.

A király szeme lecsukódott, és Katherine látta, hogy a fájdalmak közti rövid szünetnek vége. Henrik felnyögött:

– Szerzetesek! Barátok!

Rémület érződött a hangjában.

Vajon a máglyára küldött papok szellemei lengték körül az ágyát, hogy így gyötörjék haldokló lelkét? Henrik megfojtotta, elsorvasztotta a kolostorokat azzal, hogy elkobozta minden vagyonukat és megbüntette a bennük szolgálókat. A monostorok korábbi nagyságából csak romok és holttestek maradtak.

Úgy tűnt, a királynak sikerül összeszednie magát és úrrá lennie látomásain.

– Halálos ágyán apám egy titkos helyről szólt nekem, amely csak a Tudoroké. Gondoztam ezt a helyet, és jól sáfárkodtam vele. A fiamnak tudnia kell erről. Megmondja majd neki, királyném?

Katherine meg volt döbbenve, hogy ez az ember, aki oly kegyetlen volt életében, nem bízott meg senkiben és semmiben, most, a halálos ágyán a bizalmába készül avatni őt. Azon töprengett, nem lehet-e ez újabb csel, hogy őt csapdába csalja. Ezt a király egyszer, néhány hónapja már eljátszotta, amikor ő túl messzire ment azzal, hogy egyházi ügyekben befolyásolni próbálta. Gardiner, Winchester püspöke villámgyorsan lecsapott rá, és gyorsan megszerezte a király engedélyét, hogy kihallgassa és letartóztassa őt. Szerencsére Katherine még idejében tudomást szerzett a tervről, és sikerült a király jóindulatát ismét elnyernie. Végül aztán Gardiner lett az, akit száműztek az udvarból.

– Természetesen megteszek mindent, amit csak kér tőlem – mondta Katherine. – De miért nem mondja el mindezt felséged a fiának, az örökösének?

– Nem láthat engem ilyen állapotban. Egyik gyermekemnek sem engedtem meg, hogy így lásson. Csak önnek, drágám. De tudnom kell, hogy megteszi-e mindezt értem.

Az asszony ismét bólintott.

– Természetesen, Uram.

– Akkor figyeljen!

Cotton Malone tudta, jobban tenné, ha hazudna, de úgy döntött, hogy a volt feleségével való újfajta együttműködésnek megfelelően inkább megmondja az igazat. Pam olyan figyelmesen nézte őt, ahogy már korábban is. Ezúttal azonban a tekintetét meglágyította a komor valóság.

Malone tudott valamit, amit ő nem.

– Mi köze van VIII. Henrik halálának ahhoz, ami két évvel ezelőtt történt veletek? – kérdezte a nő.

Malone belekezdett a történetbe, de aztán abbahagyta. Már régóta nem jutottak eszébe az akkori londoni események. Pedig nem is egy tekintetben felnyitották a szemét. Olyan apa-fiú tapasztalat volt ez, amelyet csak egy amerikai volt titkos ügynök élhetett túl.

– A múltkor Garyvel együtt néztük a tévében a híreket – mondta Pam. – Meghalt egy líbiai terrorista, aki annak idején, a nyolcvanas években fölrobbantotta azt az utasszállító gépet Skócia fölött. Rákos volt. Gary azt mondta, mindent tud róla.

Malone is látta azt a tudósítást. Abdelbaset al-Megrahi végre meghalt. A volt líbiai titkosszolgálati tisztet 1988-ban perbe fogták kétszázhetven ember meggyilkolásáért, amit a Pan Am légitársaság 103-as járata ellen, a skóciai Lockerbie fölött elkövetett robbantással okozott. A három skót bíró azonban csak 2001 januárjában hozta meg a döntését a hollandiai bírósági eljárás során, amellyel életfogytiglanra ítélték a férfit.

– Mit mondott még Gary?

Attól függően, hogy a ma már tizenhét éves fia miket mondott el, talán ő is elhallgathat bizonyos dolgokat. Legalábbis remélte.

– Csak annyit, hogy akkor Londonban nektek is közötök lett ehhez a terroristához.

Ez nem volt teljesen igaz, de Malone büszke volt arra, hogy a fia milyen ügyesen kibújt az egyenes válasz alól. Minden jó titkos ügynök tudta, hogy legfontosabb a nyitott szem és fül, valamint a befogott száj.

– Csak annyit tudok – folytatta Pam –: két éve Gary veled együtt ment el innen, hogy a hálaadást Koppenhágában töltsétek. Ehelyett most megtudom, hogy Londonban járt. Erről egyikőtök sem szólt soha egy szót sem.

– Tudtad, hogy nekem meg kellett ott állnom hazafelé menet.

– Megállni? Hát persze. De ennél többről volt szó, ezt te is jól tudod.

Malone és Pam ekkor már csaknem négy éve elvált. Előtte tizennyolc éven át voltak házasok. A haditengerészetnél töltött szolgálata alatt Malone végig Pammel élt. Aztán ügyvéd lett, és az Igazságügyi Minisztériumba került, de ezalatt is együtt voltak. Végül aztán a Magellán Ügyosztály titkos ügynöki karrierjét már úgy fejezte be, hogy elváltak. És a válásuk nem volt valami szép.

De aztán lassanként elrendezték egymás között a dolgot. Két évvel ezelőtt.

Éppen azt megelőzően, ami Londonban történt.

Talán mégis el kellene mondani neki mindent… Ne legyen több titok, igaz?

– Biztos vagy benne, hogy mindenről hallani akarsz?

A konyhaasztalnál ültek, abban az atlantai házban, ahová Pam és Gary költözött még a válás kimondása előtt. Malone azután rögtön elhagyta Georgiát, és Dániában telepedett le, azt gondolván, hogy így tudja legkönnyebben maga mögött hagyni a múltat.

Mekkorát tévedhet az ember!

Vajon ő maga akarja-e újra hallani, hogy mi történt akkor?

Nem szívesen.

De talán mindkettejüknek jobb lesz így.

– Rendben, akkor elmondom.

EGY

LONDON

NOVEMBER 21., PÉNTEK

18 ÓRA 25 PERC

Cotton Malone a Heathrow-n az útlevélkezelő ablakához lépett, és átnyújtott két útlevelet: a magáét és a fiáét, Garyét. Közte és az üveg mögött ülő tisztviselő között azonban egy súlyos probléma helyezkedett el.

A tizenöt éves Ian Dunne.

– Neki nincs útlevele – mondta Malone a tisztviselőnek, majd elmagyarázta, hogy ki ő, és mi járatban van. Egy rövid telefonbeszélgetés megerősítette a dolgot, így Ian beléphetett az országba.

Ez nem lepte meg Malone-t. Feltételezte ugyanis, ha a CIA azt akarja, hogy a fiú beléphessen Angliába, akkor meg is teszik a szükséges lépéseket.

Fáradt volt a hosszú repülőúttól, habár sikerült néhány órát aludnia. A térde még mindig sajgott attól a rúgástól, amelyet Iantől kapott Atlantában, amikor a fiú megpróbált megszökni a reptérről. Szerencsére az ugyancsak tizenöt éves fia, Gary gyorsan kapcsolt, és feltartóztatta a pimasz kis skótot, mielőtt az el tudott volna tűnni az előcsarnokban.

Baráti szívesség… Az ilyesmivel mindig probléma van.

Ezt a mostanit Malone a volt főnöknője, a Magellán Ügyosztály vezetője, Stephanie Nelle kedvéért vállalta.

Maga a CIA kéri, mondta neki a nő. Közvetlenül Langley-ből, a központból telefonáltak. Valahonnan tudták, hogy Malone éppen Georgiában van, és azt akarták, hogy kísérje a fiút Londonba, és ott adja át a rendőrségnek. Ezt követően ő és Gary folytathatják útjukat Koppenhágába. Cserébe első osztályra kaptak jegyet, egészen Dániáig.

Nem is olyan rossz! Az övék csak turistaosztályra szólt.

Négy nappal korábban két okból repült Georgiába. A Georgiai Ügyvédi Kamara évente tizenkét órás továbbképzést követelt meg minden diplomás ügyvédtől. Bár Malone már nyugdíjba vonult a haditengerészettől és a Magellán Ügyosztálytól egyaránt, az ügyvédi engedélyét érvényben tartotta, és ehhez kellett minden évben a rövid tanfolyam. Előző évben részt vett egy háromnapos konferencián Brüsszelben a multinacionális tulajdonjogról. Idén egy atlantai szemináriumot választott a nemzetközi jogról. Nem ez a legizgalmasabb módja két nap eltöltésének, de hát elég keményen megdolgozott ezért a diplomáért, hogy ne hagyja csak úgy veszni.

A másik ok személyes jellegű volt.

Gary azt kérte tőle, hogy a hálaadás napi szünidőt vele töltse. Tanítási szünet volt, és elvált felesége, Pam úgy gondolta, hogy egy tengerentúli út jót fog tenni a fiúnak. Malone nem értette ugyan, hogy a nő miért volt olyan tartózkodóan szűkszavú, de aztán a múlt héten Pam fölhívta őt a koppenhágai könyvesboltjában.

– Gary dühös – mondta az exneje. – Folyton kérdésekkel bombáz.

– És nem akarsz válaszolni rájuk?

– Azokra nehezen tudnék válaszolni.

És akkor még finoman fogalmazott. Fél évvel korábban Pam feltárta neki a kegyetlen valóságot, amikor Atlantából fölhívta őt Dániában: Gary nem az ő fia, hanem valami tizenhat évvel azelőtti futó kaland gyümölcse!

Most pedig a nő elmondta Garynek is az igazságot, és a fiú enyhén szólva nem volt boldog ettől. Malone-t annak idején porig sújtotta a hír. De azt még elképzelni sem tudta, mit jelenthetett mindez Gary számára.

– Akkoriban egyikünk sem volt szent, Cotton.

Pam szerette emlékeztetni a valóságra – mintha ő valaha is el tudná felejteni, hogy a házasságuk állítólag az ő félrelépései miatt ment tönkre!

– Gary azt akarja tudni, ki a biológiai apja.

– Ahogyan én is.

Pam semmit sem árult el arról a férfiról, és azóta is elhárított minden, ezzel kapcsolatos kérdést.

– Semmi köze hozzánk – érvelt az asszony. – Egy idegen. Ugyanúgy, ahogy a te nőcskéidnek sincs semmi közük hozzánk. És nem is akarom, hogy valaha is közünk legyen hozzá. Soha!

– Akkor miért mondtad most el Garynek ezt az egészet? Megállapodtunk, hogy együtt tesszük majd meg, amikor eljön az ideje.

– Tudom, tudom. Hibáztam. De meg kellett tennem.

– Miért?

Pam nem válaszolt neki, de ő el tudta képzelni az indokot. A nő szeretett irányítani. Mindig, mindent. Csakhogy ebben az esetben nem ő diktált. Tulajdonképpen senki sem irányította az eseményeket.

– Gary gyűlöl – vallotta be az asszony. – Látom a szemén.

– Felforgattad az egész életét.

– Azt mondta ma nekem, lehet, hogy inkább veled szeretne élni.

– Tudod, hogy ezt a helyzetet én sosem használnám ki!

– Tudom, persze. Az egész az én hibám, nem a tiéd… Annyira dühös! Egy hét veled talán jót tenne neki.

Malone érezte, hogy fikarcnyival sem szereti kevésbé Garyt attól, hogy tudja: nincs benne egy csepp Malone-vér sem. Ugyanakkor hazudott volna, ha azt állítja, hogy ez az egész nem is zavarja. Eltelt már több mint hat hónap, de az igazság továbbra is fájt. Hogy miért? Nem volt biztos benne. Nem volt hű Pamhez, amíg a haditengerészetnél szolgált. Fiatal és hülye volt, le is bukott. De most már azt is tudta, hogy az asszony is hűtlen volt hozzá, és ezt régebben nem említette. Vajon Pam akkor is félrelépett volna, ha ő nem?

Ebben kételkedett. Ez nem vallana rá.

Egyszóval nem vonhatta ki teljesen magát sem a felelősség alól a jelenlegi helyzetért.

Már több mint egy éve elváltak, de csak tavaly októberben békültek ki. Az alexandriai könyvtárral kapcsolatos események változtatták meg köztük a helyzetet, és terelték a megbékélés felé.

De most ez…!

A rá bízott egyik fiú dühös és zavarodott. A másik pedig bűnöző.

Stephanie elmondott róla egyet-mást. Ian Dunne Skóciában született. Az apja ismeretlen, az anyja korán elhagyta. Londonba küldték, az egyik nagynénjéhez. Hol nála lakott, hol nem, míg végül megszökött. Többször is őrizetbe vették már – apró-cseprő lopásokért, birtokháborításért, csavargásért. A CIA azért kereste, mert egy hónapja az egyik emberüket egy érkező metrószerelvény elé lökték, vagy ő maga ugrott le, ki tudja. Az esetnél az Oxford Circus megállóban Dunne is jelen volt. Szemtanúk szerint lehet, hogy valamit el is lopott a balesetben meghalt férfitól. Úgyhogy mindenképpen ki akarták hallgatni.

Ez nem valami kellemes ügy, de hát nem az ő, Malone problémája.

Néhány perc múlva letudja ezt a szívességet Stephanie Nelle-nek, aztán Garyvel fölszállnak a Koppenhágába induló gépre, és egy héten át jól érzik magukat. Persze attól függően, hogy ezalatt a fia hány kellemetlen kérdésre vár majd választ. A bökkenő csak az, hogy a Dániába tartó gépek nem a Heathrow-ról, hanem egy másik nagy londoni reptérről, a Gatwickről indulnak. Az pedig egy jó órányi autóútra van, dél felé. A koppenhágai járat indulásáig persze még maradt több órájuk, úgyhogy az egész nem jelentett nagy gondot. Csak át kell váltania néhány dollárt fontra, hogy taxit hívhassanak.

Elhagyták a vámterületet, és fölvették a csomagjaikat.

Ő és Gary is csak kevés holmit hozott magával.

– Most a rendőrség fog átvenni engem? – kérdezte Ian.

– Nekem ezt mondták.

– Mi lesz vele? – kérdezte Gary.

Malone megvonta a vállát.

– Nem tudnám megmondani.

Mert nehéz is lett volna megjósolni. Különösen, ha a CIA is benne van.

Vállára kapta a hátizsákját, és kiterelte a fiúkat a csomagfelvevő részlegből.

– Visszakaphatnám a dolgaimat? – kérdezte Ian.

Amikor Malone Atlantában átvette Iant, kapott vele egy műanyag dobozt is, amelyben volt egy svájci bicska az összes tartozékával, egy fém nyaklánc, rajta egy vallási jelképet ábrázoló medállal, egy flakon paprikaspray, egy ezüstszínű olló meg két, fedőlap nélküli, puha kötésű könyv.

Az Ivanhoe és az Arthur halála.

A lapok megbarnult szélein víznyomok látszottak, a kötésben pedig vastag fehér vájatok húzódtak. Mindkettőt legalább harminc éve nyomtatták. Az első oldalakon egy pecsét díszelgett, RÉGI KÖNYVEK KINCSESTÁRA felirattal meg egy londoni, Piccadilly Circus-i címmel. Malone maga is hasonlóan leltározta a könyveit, amelybe ezt pecsételte: COTTON MALONE, KÖNYVKERESKEDŐ, HØJBRO PLADS, KOPPENHÁGA. A dobozban lévő összes tárgy Iané volt. A Miami nemzetközi repülőtéren vették el tőle a vámosok, amikor letartóztatták, mert illegálisan akart belépni az Egyesült Államok területére.

– Azt majd a rendőrök döntik el – válaszolta Malone. – Engem azzal bíztak meg, hogy téged és a dobozt átadjam nekik.

A csomagot a táskájába tette, ahonnan csak akkor veszi elő, amikor átadja a fiút a rendőrségnek. Félig-meddig számított rá, hogy Ian megpróbál elinalni, ezért résen volt. Velük szemben észrevett két sötét öltönyös férfit, akik feléjük gyalogoltak. A jobb oldali alacsony volt, és köpcös, gesztenyebarna hajjal. Norse felügyelőként mutatkozott be.

Kezet nyújtott, és Malone megszorította.

– A társam Devene felügyelő. A londoni rendőrségtől küldtek minket. Mondták, hogy maga hozza majd a fiút. Azért jöttünk, hogy elvigyük magukat a Gatwickre, és közben átvegyük Dunne úrfit.

– Köszönöm a fuvart. Nem esett volna jól most egy drága taxi.

– Ez a legkevesebb. Itt áll kint a kocsink. A rendőri hivatás egyik nagy előnye az, hogy bárhol parkolhatunk.

A férfi Malone-ra kacsintott.

Elindultak a kijárat felé. Malone észrevette, hogy Devene felügyelő Ian mögé állt be. Ügyes helyezkedés, gondolta.

– Maga felel azért, hogy útlevél nélkül is bejusson az országba?

Norse bólintott.

– Igen, néhány másik kollégámmal együtt. Azt hiszem, tud róluk is.

Malone tudott.

A reptéri épületből kiléptek a csípős, reggeli időbe. Sűrű, sötét felhők festették ólomszürkére az eget. A sarkon egy négyajtós, kék Mercedes állt. Norse kinyitotta az egyik hátsó ajtót, majd intett először Garynek, aztán Iannek és Malone-nak, hogy szálljanak be. A felügyelő megvárta, míg mindhárman beülnek, aztán becsukta az ajtót. Norse előre ült, az anyósülésre, Devene pedig a volánhoz. Tempósan kigördültek a Heathrow-ról, és rátértek az M4-es autópályára. Malone ismerte az utat. Jól ismerte Londont is, mert évekkel korábban sok időt töltött Angliában, különféle megbízásokból. Még korábban, a haditengerészetnél szolgálva is eltöltött itt egy évet. A forgalom egyre sűrűbb lett, ahogy kelet felől közeledtek a városhoz.

– Nem baj, ha még megállunk valahol, mielőtt a Gatwick felé vesszük az irányt? – kérdezte tőle Norse.

– Nem probléma. Van bőven időnk a gép indulásáig. Ez a legkevesebb, amit megtehetünk, cserébe egy ingyenes fuvarért.

Malone Iant figyelte, ahogyan a fiú kibámult az ablakon. Akarata ellenére is azon töprengett, vajon mi lesz majd a sráccal. Stephanie szerint nem sok esélye lehet. Utcagyerek, nincs családja, teljesen magára van utalva. A barna bőrű és sötét hajú Garyvel ellentétben Iannek fehér bőre és szőke haja volt. Amolyan „rendes gyereknek” tűnt. Csak rosszul nevelték. De legalább még fiatal volt, és a fiatalság esélyt jelentett, az esély pedig lehetőségeket. Szöges ellentéte volt Garynek, aki sokkal hagyományosabb és biztonságosabb életet élt. Malone szíve már a gondolatra is összefacsarodott, hogy esetleg Gary is lehetne hontalan, elveszett és magányos.

Meleg levegő árasztotta el a kocsit, miközben a motor egyenletes zúgása elandalította őket.

Malone szeme lecsukódott az időeltolódás miatti fáradtságtól.

Amikor fölébredt, az órájára pillantott, és látta, hogy körülbelül negyedórányit alhatott. Kényszerítette magát, hogy teljesen felébredjen. Gary és Ian továbbra is csendben üldögélt. Az ég most még sötétebb volt. Vihar közeledett a város felé. Malone végignézett a kocsi belsején, és csak most vette észre, hogy nincs benne rádió adóvevő, sem más efféle berendezés. Az ülések kárpitozása is tökéletes volt, még a szőnyegek is vadonatújnak tűntek. Vagyis egyáltalán nem úgy nézett ki, mint bármelyik rendőrautó, amelyben valaha is ült.

Aztán jobban megnézte Norse-ot.

A férfi barna haja a fülére ért. Nem volt loboncos, de elég sűrű és kócos. Frissen borotvált és kissé túlsúlyos volt. Öltönyt és nyakkendőt viselt, viszont Malone figyelmét fölkeltette a bal fülcimpája. Ki volt fúrva. Nem volt benne fülbevaló, de a lyuk egyértelműen látszott.

– Arra gondoltam, felügyelő, hogy láthatnám-e az igazolványát. Már a repülőtéren el kellett volna kérnem.

Norse nem válaszolt. A kérdés fölkeltette Ian érdeklődését, aki most kíváncsian fürkészte Malone arcát.

– Hallotta, mit mondtam, Norse? Szeretném látni az igazolványát.

– Csak élvezze az utazást, Malone!

Nem tetszett neki ez a hangnem, ezért előrehajolt, egészen az első ülés támlájáig, hogy egyértelműbben is kifejezhesse, mire gondolt.

Az ülés támlája mellett egy pisztoly csöve jelent meg, egyenesen a szeme közé irányozva.

– Megfelel ez az igazolvány? – kérdezte Norse.

– Én inkább egy arcképes igazolványra gondoltam. – Malone a fegyverre mutatott. – A londoni rendőröknek mióta van Glockjuk?

Semmi válasz.

– Kik maguk?

A pisztoly csöve Ian felé fordult.

– Őrá felügyelünk.

Ian átnyúlt Gary fölött, és rángatni kezdte a kilincset, de az ajtó nem nyílt ki.

– Nagy találmány a gyerekzár – mondta Norse. – Megakadályozza, hogy az apróságok kiessenek.

– Fiam, megmondanád, hogy mi a fene folyik itt? – kérdezte Malone.

Ian nem szólt semmit.

– Ezek az emberek nagyon is törték magukat azért, hogy veled találkozhassanak.

– Üljön vissza, Malone! – mondta Norse. – Ez nem a maga ügye.

Malone hátradőlt.

– Ebben egyetértünk.

Kivéve, hogy a fia is a kocsiban van.

Norse továbbra is hátrafelé fordult, a tekintetét és a pisztoly csövét változatlanul Malone-ra irányítva.

A kocsi tovább haladt a reggeli csúcsforgalomban.

Malone figyelte a kint araszoló kocsisort, és közben megpróbálta felidézni magában London északi részének térképét. Úgy gondolta, hogy az a híd, amelyen az imént áthaladtak, a Regent-csatorna fölött ível át. Ez a keskeny, helyenként fedett vízfolyás átkanyargott egész Londonon, és végül a Temzébe ömlött. A négysávos utat impozáns faóriások szegélyezték. A forgalom igen sűrű volt. Észrevette a híres Lordok Krikettpályáját. Tudta, hogy Sherlock Holmes képzeletbeli, Baker Street-i lakása alig néhány saroknyira van innen. Az úgynevezett Kis Velence sincs akkor messze.

Ismét átmentek a csatorna fölött, így Malone láthatta a vízen sorakozó, csillogóra festett hajókat. Hosszú, lapos hajók horgonyoztak végig a csatorna mentén. Egyik sem volt magasabb három méternél, hogy elférhessenek a hidak alatt. Az út két oldalán György korabeli épületek sorakoztak, előttük hatalmas, lombjukat vesztett fákkal.

Devene a Mercedesszel befordult egy mellékutcába. Újabb házak suhantak el mellettük mindkét oldalon. A környék hasonlított ahhoz az atlantai kerülethez, amelyben egykor az ő háza is állt. Még három kanyar, aztán befordultak egy kis zsákutcába, amelyet három oldalról is magas élősövény keretezett. A Mercedes megállt a pasztellszínű utcakövekkel kirakott sikátorban.

Norse kiszállt. Devene szintén kikászálódott.

Kinyitották mindkét hátsó ajtót.

– Kiszállni! – adta ki a parancsot Norse.

Malone kilépett a smaragdzöld zuzmóval benőtt kockakövekre. Gary és Ian a másik oldalon szállt ki.

Ian megpróbált elfutni. Norse keményen visszarántotta és a kocsinak lökte.

– Ne csináld! – kiáltotta Malone. – Tedd azt, amit mondanak! Te is, Gary!

Norse Ian torkához nyomta a pisztolyt.

– Maradjon nyugton! – A férfi a testével is az autóhoz préselte a fiút. – Hol a pendrive?

– Miféle pendrive? – kérdezte Malone.

– Hallgattasd el! – kiáltotta Norse.

Devene keményen gyomorszájon vágta Malone-t.

– Apa! – sikoltott fel Gary.

Malone összegörnyedt, és levegő után kapkodott, de közben intett Garynek, hogy jól van.

– A pendrive-ot! – ismételte Norse. – Hol van?

Malone kiegyenesedett, kezét továbbra is a gyomrára szorítva. Devene újabb ütéshez készülődött, de Malone hirtelen a férfi ágyékába térdelt, aztán jobb kézzel teljes erőből állon vágta Devene-t.

Habár már nyugdíjba vonult, és az időeltolódás is kimerítette, azért nem volt teljesen védtelen.

Még idejében fordult meg ahhoz, hogy észrevegye: Norse felé irányítja a pisztolyát. A lövés éppen akkor dörrent, amikor Malone hasra vágódott, így a golyó a sövénybe fúródott. Malone a Mercedes nyitott első ajtaján át látta, hogy Norse újabb lövéshez készülődik. Talpra ugrott, és a kocsi tetejébe kapaszkodva átlendítette a lábát az ülések fölött, nagy erővel belerúgva a másik oldali, félig nyitva lévő ajtóba.

Az ajtó teljes erővel eltalálta Norse-ot, amitől az álfelügyelő hátrazuhant a sövénybe.

Malone átlendült a két nyitott ajtón.

Ian már az utca felé rohant a sikátor végén.

Malone tekintete találkozott Garyével.

– Rohanj vele! Tűnjetek el innen!

Ekkor hátulról megragadták. Homloka a nedves kőhöz csapódott. Fájdalom cikázott végig az egész testén.

Azt gondolta, Devene már ki van ütve. Ez hiba volt.

Egy kar fonta át a nyakát, ő pedig igyekezett lefejteni a fojtogató fogást. Minthogy hason feküdt, kevés mozgástere volt, Devene pedig egyre természetellenesebb helyzetbe csavarta a gerincét.

A körülöttük lévő házak képe kezdett elhomályosodni előtte.

A homlokából a szemébe csurgott a vér.

Mielőtt még minden teljesen elsötétült volna előtte, utoljára azt látta, hogy Ian és Gary eltűnik a sarkon.

KETTŐ

BRÜSSZEL, BELGIUM

19 ÓRA 45 PERC

Blake Antrim nem szerette a beképzelt nőket. Elviselte őket, minthogy a CIA tele volt nagyokos, pimasz csajokkal, de ez nem jelentette azt, hogy a munkaidő lejárta után is köteles lenne eltűrni őket. Már persze ha lenne munkaidőn túli élete egy csoportvezetőnek, aki kilenc, Anglia és Európa különböző területein szétszórt ügynökért felel.

Denise Gérard félig flamand, félig francia volt, és ezen „kombináció” gyümölcse magas, karcsú test lett, különlegesen szép, sötét hajjal. Az arca mindenkinek a figyelmét magára vonta, a testét pedig minden férfi azonnal becézgetni szerette volna. A brüsszeli Városi Múzeumban találkoztak, ahol fölfedezték, hogy mindketten rajonganak a régi térképekért, régészeti leletekért és festményekért. Ettől fogva sok időt töltöttek együtt, néhányszor kirándultak Brüsszelből, s ezek közül a párizsi különösen emlékezetes maradt.

A nőt könnyen tűzbe lehetett hozni, ugyanakkor diszkrét volt, ám gátlástalan. Ideálisnak tűnt.

De többé már nem volt az.

– Mit tettem? – kérdezte a nő lágyan. – Miért van most vége?

Szavaiban nem érződött sem bánat, sem megdöbbenés. Tényszerűen közölte a dolgot, mintha ő határozta volna el mindezt a férfival ellentétben.

Ez még inkább bosszantotta Blake Antrimet.

A nő rövid, csoda szép selyemkosztümöt viselt, amely kiemelte feszes mellét éppúgy, mint hosszú lábát. A férfi mindig is csodálta a nő lapos hasát, de sosem tudta eldönteni, hogy az kemény tornának vagy esetleg sebészi beavatkozásnak köszönhető-e. Ám sosem látott rajta egyetlen heget sem. A nő karamellszínű bőre olyan sima volt, akár a porcelán.

És az illata! Citrom és rozmaring keveréke.

A nő valahol a parfümiparban dolgozott. Egyszer beszélt neki a munkájáról kávézás közben, a brüsszeli főtér mellett, de ő nem nagyon figyelt oda, mert aznap éppen tele volt a feje azzal, hogy valami akció balul sült el Németországban.

És ez, úgy tűnt, az ő lejtmenetének is a kezdete lett. Azóta egyik kudarc jött a másik után.

A beosztása az európai terület különleges elhárítási tevékenységének koordinátori posztja volt. Ez úgy hangzott, mintha valami hadszíntéren dolgozna – és bizonyos értelemben stimmelt is. A terrorizmus elleni, hadüzenet nélküli háborúban harcolt. De ezt nem is szabad félvállról venni! Valóban érkeztek fenyegetések, ráadásul a legváratlanabb helyekről. Az utóbbi időben úgy tűnt, inkább amerikai szövetségeseinek területéről, semmint az ellenséges országokból.

Éppen ezért hozták létre az ő egységét: „különleges” elhárítási tevékenységre.

– Blake, mondd meg nekem, hogyan viselkedjem! Én továbbra is szeretnék veled találkozni.

Denise ezt nem őszintén mondta, a férfi is tudta. Csak játszott vele.

A nő lakásában ültek, egy századforduló táján épült, elegáns házban, amely a Brussels Parkra nézett. A hatalmas városi park a királyi palota és a Parlament között terült el. A harmadik emeleti terasz nyitott ajtaján át a férfi jól láthatta a jellegzetes klasszikus szobrokat, amelyek körül gondosan nyírt lombozatú fák álltak. A parkot általában megtöltő hivatali alkalmazottakból, kocogókból és gyerekes családokból álló tömeg most nem volt látható. Úgy gondolta, hogy a lakás bérleti díja havonta nyilván több ezer euró lehet. Ezt ő a kormányzati fizetéséből sosem engedhetné meg magának. Persze azok a nők, akikkel eddig viszonya volt, mind sokkal jobban kerestek nála. Úgy látszik, a hivatásosokhoz vonzódik. Meg a csalókhoz, mint amilyen Denise is.

– Tegnap sétálgattam a főtér környékén – mondta a férfi. – Úgy hallottam, hogy a Manneken Pis éppen kintornásnak van beöltözve.

A híres szobor, Brüsszel jelképe a városháza közelében állt. Az alig hatvan centiméter magas bronzszobor egy meztelen kisfiút ábrázolt, aki éppen egy szökőkút medencéjébe pisil. Már 1618 óta állt ezen a helyen, és szinte nemzeti jelképpé vált. Hetente többször is átöltöztették a bronzfiút, mindig valami különleges jelmezbe. Blake-nek a közelben volt találkozója és rövid megbeszélése egy kapcsolatával.

És látta Denise-t, egy férfival.

Egymásba karoltak, élvezték a hűvös időt, megálltak, hogy megcsodálják a kis szobrot, és váltsanak egy-két csókot. Úgy tűnt, a nő tökéletesen érzi magát, éppúgy, mint amikor ővele volt. Akkor és most is az futott át Blake agyán, vajon hány férfival tarthat kapcsolatot.

– Franciául mi Le petit Juliennek hívjuk – mondta a nő. – Már sokféle öltözetben láttam, de kintornásnak még soha. Jól nézett ki?

Blake Antrim lehetőséget adott neki, hogy igazat mondjon, de az őszintétlenség volt a másik közös nevező, amely jellemezte azokat a nőket, akikhez vonzódott.

Na, még egy utolsó esély…

– Nem láttad tegnap? – kérdezte hitetlenkedve.

– A városon kívül dolgoztam. Talán máskor is öltöztetik így.

A férfi fölállt. Denise is fölemelkedett.

– Nem maradhatnál még egy kicsit?

Blake tudta, mire céloz ezzel a nő. A hálószoba ajtaja nyitva állt.

De ma nem!

Hagyta, hogy a nő közelebb csússzon.

– Sajnálnám, ha nem találkoznánk többé – mondta Denise.

A hazugságai ismerős dühöt ébresztettek benne. Megpróbálta elnyomni, de végül engedett. Jobb kezével hirtelen elkapta a nő nyakát. Fölemelte a könnyű, törékeny testet a padlóról, és keményen a falhoz lökte. Még erősebben szorította a nő torkát, és közben a szemébe meredt.

– Hazug kurva vagy!

– Nem, Blake. Te vagy álnok – sikerült Denise-nek kinyögnie, de a szeme nem árult el félelmet. – Észrevettelek tegnap.

– Ki az a pasas?

Kissé engedett a szorításon, hogy a nő tudjon beszélni.

– Semmi közöd hozzá.

– Nem osztozom senkivel!

A nő elmosolyodott.

– Akkor változtatnod kell az elveiden. Az egyszerű lányok hálásak a szerelemért. Mi, nem annyira egyszerű lányok, sokkal többet érdemlünk.

Szavainak igazsága csak tovább fokozta a férfi dühét.

– Te egyszerűen nem ajánlasz eleget ahhoz, hogy mindenki mást elküldjek – mondta Denise.

– Eddig nem hallottam tőled panaszt.

Szájuk alig néhány centiméterre volt egymástól. Blake érezte a nő leheletét, a bőréből áradó kellemes illatot.

– Sok emberrel vagyok kapcsolatban, Blake. Te csak az egyik vagy közülük.

A nő annyit tudott róla, hogy az amerikai Külügyminisztériumnak dolgozik, és ide helyezték, a brüsszeli amerikai nagykövetségre.

– Fontos személyiség vagyok – sziszegte, továbbra is a nő nyakát szorítva.

– De ahhoz nem eléggé, hogy egyedül parancsolj nekem.

A férfi csodálta Denise bátorságát. Őrült, mégis csodálatra méltó.

Elengedte a torkát, és vadul megcsókolta.

A nő viszonozta, nyelve megtalálta a férfiét, és azt jelezte, hogy talán még nincs minden veszve.

Blake kibontakozott az ölelésből.

Aztán a nő gyomrába térdelt.

Denise nyögött egyet, aztán elakadt a lélegzete. Összegörnyedt, és a hasára szorította a kezét. Öklendezni kezdett, ahogy a hányinger elhatalmasodott rajta. Térdre esett és a parkettára hányt. Higgadt tartása egy pillanat alatt odalett.

A férfit kellemes izgalom borzongatta.

– Nyomorult kis senki vagy – nyögte ki nagy nehezen a nő.

De a véleménye már nem érdekelte Blake-et, aki sarkon fordult és faképnél hagyta.

Belépett az irodájába az Amerikai Nagykövetségen, amely a Brussels Park keleti oldalán állt. Elégedetten sétált vissza Denise lakásáról, bár azért egy kicsit zavarban volt. Nem tudta eldönteni, hogy a nő nem akarja-e majd értesíteni a rendőrséget. Valószínűleg nem. Először is azért, mert nem voltak tanúk, úgyhogy az ő szava állna az övével szemben, másodszor meg azért, mert a büszkesége nem engedné.

A férfi különben sem hagyott nyomokat.

A Denise-féle nők ilyenkor fogják a cuccukat, és odébbállnak. A magabiztosságuk azonban már sohasem lesz olyan, mint régen. Mindig töprengeni fognak Eljátszhatom-e ezt ezzel a férfival? Vagy átlát rajtam?

Blake örült, hogy így elbizonytalanította.

A bántalmazás miatt azonban rosszul érezte magát. Nem értette, hogyan késztethette a nő ilyen szélsőséges cselekedetre. Már a megcsalás is éppen hogy elég volt. De hogy még hazudott is, az csak rontott a helyzeten. Csakis Denise volt a hibás. Holnap azért mégis küld majd neki virágot, gondolta a férfi.

Halványkék szegfűt. Az a kedvence.

Belépett a számítógépébe, és beütötte az aznapi kódot. Kora délután óta nem sok üzenete érkezett, de a szeme megakadt egy FIGYELMEZTETÉS jelzésű, Langley-ből jött e-mailen. Ezt szeptember 11. után rendszeresítették. Sokkal jobb, ha az ember szétszórja az információt a világhálón, mint ha megtartja, és aztán egymaga vállalja a felelősséget. Az ilyen figyelmeztető riasztások többsége őt nem érintette. Az ő területe a különleges elhárítás világa, az olyan feladatoké, amelyek már az elnevezésük miatt sem lehetnek szokványosak. Minden munkája szigorúan titkos volt, és csak az elhárítás igazgatójának tartozott beszámolási kötelezettséggel. Jelenleg öt művelet folyt éppen, kettő pedig az előkészítés fázisában volt. Ezt a figyelmeztetést viszont csak neki címezték, és a számítógépe automatikusan megfejtette a kódját.

A „KIRÁLYI FORTÉLY” MŰVELET VISSZASZÁMLÁLÁSA MEGKEZDŐDÖTT, HA 48 ÓRÁN BELÜL NINCS EREDMÉNY, FEJEZZE BE, ÉS LÉPJEN KI!

Nem érte egészen váratlanul a dolog.

Az akciók nem mentek mindig rendben Angliában. Néhány nappal ezelőtt aztán végleg megrekedt ez az ügy.

Tájékozódni akart, ezért az asztali telefonról fölhívta az emberét Londonban, aki a második csengésre fölvette.

– Ian Dunne és Cotton Malone leszállt a Heathrow-n – mondta a beosztottja.

Blake elmosolyodott. A CIA-nál eltöltött tizenhét év alatt megtanulta, hogyan kell intézni a dolgokat. Az, hogy Cotton Malone és Ian Dunne Londonba ért, ezt bizonyította.

Ő intézte így.

Malone korábban az Igazságügyi Minisztérium Magellán Ügyosztályának nagyágyúja volt, ahol tizenkét évig szolgált, majd nyugdíjba vonult egy mexikóvárosi lövöldözés után. Jelenleg Koppenhágában lakik, és könyvesboltja van ott, de továbbra is szoros kapcsolatot tart fenn Stephanie Nelle-lel, aki már időtlen idők óta vezeti az ügyosztályt. Blake pedig ezt a kapcsolatot használta fel arra, hogy Malone-t Angliába hozza. Mindössze egy hívás a CIA központjába, Langley-be, amely egy másik híváshoz vezetett a legfőbb ügyésznek, majd onnan Stephanie Nelle-nek, aki pedig kapcsolatba lépett Malone-nal.

Ismét elmosolyodott. Végre valami jól működik!

HÁROM

WINDSOR, ANGLIA

17 ÓRA 50 PERC

Kathleen Richards még sohasem járt a windsori kastélyban. Tősgyökeres brit lévén ez megbocsáthatatlannak tűnt. De legalább tisztában volt a történetével. A XI. században építették, hogy ellenőrzése alatt tartsa a Temze folyót, és biztosítsa a normann fennhatóságot az akkor még fiatal, de növekvő London körül. Már Hódító Vilmos korától kezdve királyi birtoknak számított. Eleinte csak egy várfalakkal körülvett, fából épített lakótorony volt, ma viszont már hatalmas, kőből épült erődítmény. Túlélte az első nemesi felkelést az 1200-as években, aztán az angol polgárháborút a XVII. században, mindkét világháborút, és még egy pusztító tűzvészt is 1992-ben, s így lett mára a világ legnagyobb lakatlan kastélya.

A Londonból az oda vezető, mintegy harminc kilométeres út folyamán végig esett a késő őszi eső. A kastély egy mészkő meredély tetején állt, a szürke falak és épületek tetején kisebb-nagyobb tornyok meredtek felfelé. Az egész, tizenhárom hektárnyi területet elfoglaló építményt alig lehetett észrevenni az esti viharban. A nő a felettesétől egy órája kapta azt az utasítást, hogy jöjjön ide.

És ez megdöbbentette.

Már húsz nap telt el abból a harmincnapos felfüggesztésből, amely alatt fizetést sem kapott. Egy liverpooli akció, amely fegyverek Észak-Írországba csempészését volt hivatott megakadályozni, balul sült el, mert a három célszemély elkezdett menekülni. Kathleen autóval üldözte őket, de amikor végre elcsípte volna a menekülőket, tömegbaleset történt az autópályán. Tizennyolc kocsi tört össze, többen megsérültek, köztük néhányan súlyosan, de haláleset nem volt. Az egész az ő hibája lenne? Nem így gondolta.

A főnökei azonban másként vélekedtek, és a sajtó sem volt kíméletes a SOCA-hoz.

A SOCA, a Szervezett Bűnözés Elleni Ügynökség, az amerikai FBI angliai megfelelője a pénzmosás, a csalások, a számítógépes bűnözés, az embercsempészet és a lőfegyverrel való visszaélések ellen küzdött. Kathleen már tíz éve volt az egyik tisztje. Amikor fölvették, azt mondták neki, hogy a jó ügynököt négy fontos tulajdonság jellemzi: csapatban dolgozik, eredményes, jó vezető, és kitűnik munkája minőségével. Azzal hízelgett magának, hogy ebből három biztosan illik rá. Viszont a csapatmunka mindig is problémát okozott neki. Nem mintha nem tudott volna jól kijönni másokkal, csak éppen egyedül szeretett dolgozni. Szerencsére a bizonyítványai kitűnőek voltak, a szakmai jellemzése kiváló. Háromszor még dicséretet is kapott. Ám a lázadó szelleme – amely személyisége integráns részének tűnt – folyton nehézségeket okozott neki, és ezt utálta is magában.

Az utóbbi húsz napban csak ült a lakásában, és azon töprengett, hogy a karrierje véget ért-e.

Jó állása volt. Évi harmincegy nap fizetett szabadság, jó nyugdíj, rengeteg edzési és gyakorlási lehetőség, kitűnő kismama- és gyermekellátás. Bár ez utóbbi kettőt sosem vette igénybe. Beletörődött ugyanis, hogy a házasság sem neki való. Túl sok mindenben kellene alkalmazkodnia.

Azon gondolkodott, hogy most mit keres itt, a windsori kastély megszentelt területén sétálva, amikor az esőben éppen a Szent György-kápolna felé kísérik, amelyet a XV. században, gótikus stílusban építtetett IV. Edward. A templomban tíz angol király volt eltemetve. A nő semmiféle magyarázatot nem kapott arról, miért kell sürgősen ide jönnie, de nem is kérdezte. Elkönyvelte az olyan előre nem látható események közé, amelyek együtt járnak azzal, hogy valaki a SOCA ügynöke.

Belépett a kápolnába, lesöpörte a válláról az esőt, aztán ámulva csodálta a boltíves mennyezetet, az ólomüveg ablakokat meg a díszesen faragott faüléseket, amelyek a hosszú karzat két oldalán sorakoztak. Mindegyik pad fölött ott függött a térdszalagrend lovagjainak egy-egy színpompás zászlaja, amely így két látványos sort alkotott. Tűzzománc táblák jelezték az ülések jelenlegi és korábbi tulajdonosainak nevét. A padsorok közötti sakktáblamintás márványpadlózat tükörsimára volt tisztítva. Az egyetlen, ami elrontotta az összhatást, egy tátongó nyílás volt a tizenegyedik ülés előtt. Négy ember állta körül a lyukat, köztük Kathleen igazgatója, aki eléje jött, és távolabb vezette a többiektől.

– A kápolna egész napra bezárt – mondta a férfi. – Az éjjel történt itt valami. Az egyik királyi sírt feltörték. A tettesek gyújtóbombát használtak, hogy lyukat üssenek a padlózatba, és hozzáférjenek a sírhoz.

Kathleen ismerte a gyújtóbombákat, amelyek az általuk fejlesztett hővel okoznak nagy robbanást, viszont eközben a roncsoló erő és a hanghatás minimális. Már a templomba lépve megcsapta az orrát a csípős szénszag. A gyújtóbomba különleges eszköznek számított, amelyet a szabadpiacon nem nagyon lehetett beszerezni, a hadsereg számára gyártották. Rögtön egy kérdés fogalmazódott meg az agyában. Ki férhet hozzá egy ilyen robbanószerhez?

– Kathleen, ugye tudja, hogy közel jár a kirúgáshoz?

A nő persze tudta, de megdöbbentette, hogy kimondva is hallja.

– Magát már többször is figyelmeztették – folytatta a férfi. – Szóltak, hogy fogja vissza magát. Az isten szerelmére! Az eredményei kiválóak, de hogyan éri el ezeket, az már egészen más kérdés.

A nő személyi lapja tele volt a liverpoolihoz hasonló incidensekkel. Elkaptak egy korrupt kikötői bandát harminchét kiló kokainnal, de eközben két hajó elsüllyedt. A tűz, amelyet a kábítószercsempész banditák kifüstölésére gyújtottak, porig égetett egy drága épületet, amelyet lefoglalt értékként később milliókért lehetett volna eladni. Letartóztatott egy internetkalózokból álló bandát, de a lövöldözésben négy ember életét vesztette. És a legrosszabb: egy magándetektív-hálózat, amely illegálisan bizalmas adatokat szerzett, hogy aztán eladja hivatalos ügyfeleknek. Az egyik célszemély pisztolyt fogott rá, de a nő gyorsabb volt, és lelőtte. Habár „tiszta ügynek” – önvédelemnek – minősítették a dolgot, mégis arra kötelezték, hogy járjon el egy terapeutához, aki arra a következtetésre jutott, hogy Kathleen a kockázatvállalással akarja „megvalósítani” magát és kitölteni üres életét. Azt, hogy ez az egész mit is jelent, az a seggfej doktor meg sem próbálta elmagyarázni, úgyhogy a rá kirótt hat alkalom után Kathleen többé feléje sem nézett.

– Tizennégy másik ügynök van alám rendelve – mondta a felettese. – Egyikük sem okoz nekem annyi fejfájást, mint maga. Miként lehetséges, hogy ők is eredményeket érnek el, csakhogy „járulékos veszteségek” nélkül?

– Nem én mondtam azoknak a fickóknak Liverpoolban, hogy meneküljenek. Ők döntöttek így. Én meg akartam őket állítani, mert az általuk csempészett fegyverek megérték a kockázatot.

– Sebesültek maradtak ott azon az autópályán! Ártatlan emberek a kocsijukban! Ami velük történt, az megbocsáthatatlan, Kathleen!

A nő úgy gondolta, hogy a felfüggesztése miatt már épp elég szemrehányást kapott.

– Miért vagyok most itt?

– Hogy megnézzen valamit. Jöjjön!

Visszamentek oda, ahol a három másik férfi állt. A sötéten tátongó lyuktól jobbra egy fekete kőlap hevert, amelyet három részre törtek, aztán egymás mellé fektettek, ahogyan eredetileg is lehettek.

A nő elolvasta, mi van rájuk írva.

A KRIPTÁBAN

E MÁRVÁNYLAP ALATT

NYUGSZANAK A KÖVETKEZŐ SZEMÉLYEK:

JANE SEYMOUR,

VIII. HENRIK KIRÁLY FELESÉGE

1537

VIII. HENRIK KIRÁLY

1547

I. KÁROLY KIRÁLY

1648

ÉS ANNA KIRÁLYNÉ KISKORÚ GYERMEKE

–––––––––––––––––––––––

EZEN EMLÉKLAPOT

IV. VILMOS KIRÁLY PARANCSÁRA

HELYEZTÉK IDE 1837-BEN

A három ember egyike elmagyarázta, hogy VIII. Henrik nagy síremléket akart ide építtetni, a Szent György-kápolnába, hogy túlszárnyalja az apjáét a Westminsterben. Egy fém képmás és néhány masszív gyertyatartó elkészült, de Henrik meghalt, mielőtt még az emlékmű elkészülhetett volna. Utána viszont radikálisan protestáns korszak következett, amikor nemhogy nem emeltek újabb templomi emlékműveket, hanem a meglévőkből is többet leromboltak. Aztán Henrik lánya rövid időre visszatérítette az országot Rómához, és ekkor VIII. Henriket, a protestánsok királyát nem volt tanácsos éltetni. Végül aztán Cromwell beolvasztatta az arcmást, és eladta a kandelábereket. Henriket végül a padlózat alá temették, és csupán egy fekete márványlappal jelölték meg a helyét.

Kathleen belenézett a kápolna alatt ásítozó lyukba. A padlón egy vastag kábel kígyózott, amely lefelé eltűnt, a gödröt pedig halvány fény világította be.

– Ezt a kriptát eddig mindössze egyszer nyitották ki – mondta az egyik férfi.

A nő felettese a hely gondnokaként mutatta be az illetőt.

– Ez 1813. április 1-jén történt. Akkoriban senki sem tudta, hogy a lefejezett I. Károlyt hová temették. De minthogy sokan gondolták úgy, hogy a maradványok VIII. Henrik és harmadik felesége, Jane Seymour koporsója mellett lehetnek, ezt a sírhelyet törték fel.

És most újra megtették.

– Uraim! – mondta az igazgató. – Kérem, bocsássanak meg nekem és Richards felügyelőnek! Rövid vizsgálatra lenne szükségünk.

A három férfi bólintott, és elvonult a húsz méterre lévő bejárati ajtóhoz.

A nő szerette hallani a titulusát. Felügyelő. Keményen dolgozott, hogy ezt elérje, és nagyon nem szerette volna most elveszíteni.

– Kathleen – mondta halkan az igazgató –, könyörgök, most az egyszer fogja be a száját, és hallgasson végig!

A nő bólintott.

– Fél évvel ezelőtt kifosztották a Hatfield House archívumát. Több rendkívül értékes kötetet elloptak. Egy hónappal később hasonló incidens történt a Yorki Nemzeti Archívumban. Az utána következő hetekben egy csomó történelmi értékű dokumentumot loptak el az ország különböző részein. Egy hónapja rajtakaptak egy férfit, aki oldalakat fényképezett le a British Libraryban, de az illetőnek sikerült elmenekülnie. És most itt van ez!

Kathleen félelme egyenes arányban csökkent azzal, ahogy nőtt a kíváncsisága.

– Azzal, ami most itt történt – folytatta a főnöke –, a dolog eszkalálódott. Hogy valaki betörjön ebbe a szent épületbe! Egy királyi palotába! – Kis szünetet tartott. – Ezeknek a tolvajoknak határozott céljuk van.

Kathleen lekuporodott a nyílás mellé.

– Nézzen csak bele! – mondta neki a felettese.

Tiszteletlenségnek tűnt megbolygatni a maradványait valakinek, aki oly régen élt. Bár a felettesei a SOCA-nál pimasznak és nemtörődömnek tartották, néhány dolog igenis sokat számított Kathleennek. Például a holtak tisztelete. Ez azonban most egy bűntény helyszíne volt, ezért hasra feküdt a sakktáblamintás kőpadlón, és bedugta a fejét a gödörbe.

A kripta boltíves tetejét kődarabokból alakították ki. Az egész üreg két és fél méter széles, három méter hosszú és másfél méter mély lehetett. Négy koporsót számolt össze. Az egyik világos volt, fémszegéllyel, rajta a felirat: „Károly király 1648”, meg egy szabályos négyzet alakú kivágás a fedélen. Két kisebb koporsó teljesen érintetlennek látszott. A negyedik tűnt a legnagyobbnak, kétméteresnél is hosszabbnak. A külső, öt centiméter vastag faburok már darabokra mállott. A belső ólomkoporsót miután megrongálták, erőszakkal széttörték a közepén.

Tudta, kinek a csontjai váltak így láthatóvá.

VIII. Henrikéi.

– Az érintetlen koporsókban Jane Seymour, a férje mellé temetett királyné van – mondta a férfi –, a másikban pedig Anna királyné egyik kisgyereke, sokkal későbbről.

Kathleen emlékezett arra, hogy Seymour a harmadik feleség volt a hat közül, és hogy egyedül ő ajándékozta meg Henriket egy törvényes fiúval, Edwarddal, aki aztán király is lett, hat évig uralkodott, ám közvetlenül a tizenhatodik születésnapja előtt meghalt.

– Úgy tűnik, Henrik csontjait széttúrták – mutatott le a főnöke. – Károly koporsóján a nyílást kétszáz évvel ezelőtt vágták. Valószínűleg ő és a másik két koporsó most nem érdekelte a tetteseket.

Kathleen tudta, hogy Henrik nagydarab férfi volt, 180 centinél magasabb, aztán élete vége felé nagyon el is hízott. Itt hevertek tehát egy olyan király maradványai, aki harcolt Franciaországgal, Spanyolországgal, a Német-római Császársággal és a pápával, s aki Angliát egy Európa peremén fekvő szigetországból nagy hatalmú birodalommá változtatta. Dacolt több pápával is, és volt bátorsága ahhoz, hogy saját vallást alapítson, ami még ötszáz évvel később is erős maradt.

A nő fölállt.

– Komoly dolgok történnek itt, Kathleen!

Azzal átnyújtott a nőnek egy névjegyet. A hátára egy cím volt írva, kék tintával.

– Menjen el ide! – utasította a férfi.

Kathleen elolvasta a címet. Ismerős volt a hely.

– Miért nem mondja el, miről van szó?

– Mert itt most semmi sem az én döntésem. – Az igazgató visszaadta a nő SOCA-jelvényét és az iratait, amelyeket három hete vettek el tőle. – Mint mondtam, úgy volt, hogy magát elbocsátjuk.

A nő nem értette.

– Akkor most miért vagyok itt?

– Mert valaki kifejezetten magát kérte.

NÉGY

LONDON

Ian pontosan tudta, hol van. A közelben lakott a nagynénje, ő pedig sokszor barangolt már a londoni Kis Velencében, különösen hétvégi délutánokon, amikor az utcák tele voltak emberekkel. Amikor végül megszökött innen, a környékbeli elegáns villák és régies hangulatú toronyházak adták a környezetet az önálló élethez. A turisták valósággal özönlöttek erre a különös helyre, ahol kék vashidak, hangulatos éttermek és kocsmák várták őket. Lakóhajók és vízibuszok szántották a csatorna barnásszürke vizét egészen az állatkertig – pontosan azt a fajta kikapcsolódást kínálva, ami nagyon kedvez a lopásoknak.

Most azonban pont erre a nyüzsgésre volt szüksége ahhoz, hogy lerázhassa Norse-ot és Devene-t, akik nyilván utánuk erednek, amint elintézték Malone-t.

Lehet, hogy a nagynénje lakása biztos búvóhely lenne, de arra a gondolatra, hogy megjelenjen nála, máris összeszorult a gyomra. Bár most jókora problémával kell szembenéznie, az a kilátás, hogy megint hallgathatja annak a kövér satrafának a kárálását, még riasztóbbnak tűnt. Különben is, akárki legyen az üldözője, pontosan tudta, hogy ő ma fog visszatérni, tehát nyilván a nagynénjéről is tud.

Ezért tovább rohant a járdán, ellenkező irányban, mint ahol valaha lakott, egy ötvenméternyire lévő nagy sugárút felé.

Gary megállt, és azt zihálta:

– Vissza kell mennünk!

– Az apád azt mondta, hogy fussunk. Ezek gonosz emberek. Tudom.

– Honnan?

– Meg akartak ölni. Nem pont ez a két fickó, de mások.

– Éppen ezért kell visszamennünk.

– Majd később. Most minél messzebbre kell jutnunk tőlük.

Ennek az amerikai srácnak fogalma sincs, milyen London utcáin élni. Az ember nem üldögél egy helyben, hogy a baj megtalálja, és különösen nem keresi maga a bajt.

Meglátta egy metróállomás piros-fehér-kék jelzését, de minthogy nem volt sem jegye, sem pénze, arra pedig végképp nem volt idő, hogy lopjon, erről a menekülési útvonalról le kellett mondaniuk. Tulajdonképpen tetszett is neki, hogy Gary Malone olyan elveszettnek tűnt. Mostanra teljesen eltűnt belőle az a merészség, amellyel az atlantai reptéren megakadályozta őt a menekülésben.

Ez itt egyértelműen Ian világa volt. Itt ő ismerte a szabályokat, úgyhogy ő mutatta az utat, merre szaladjanak.

Egyenesen előttük megpillantotta Kis Velence holtágát, amely tele volt zömök hajókkal és divatos butikokkal. Bal oldalon modern apartmanházak álltak. A barnás vizű csatorna körül a forgalom mérsékelt volt, minthogy már közel jártak a péntek estéhez. Az út két oldalán sorakozó boltok többsége azonban még nyitva maradt. Sok tulajdonos a kikötött hajójával foglalkozott: a külső deszkákat súrolta, vagy a benti berendezést fényesítette. Egyikük még énekelt is munka közben. Fölötte egy sor égő világított.

Ian úgy gondolta, hogy ez lesz a jó lehetőség.

A hajóhoz vezető lépcsőkhöz ügetett, és lement az utcaszintről a hajó szintjére. A tagbaszakadt férfi a hajótestet sikálta. A hajója, akárcsak a többi, dagadt szivarhoz hasonlított.

– Az állatkert felé megy? – kérdezte Ian.

A férfi abbahagyta a tisztogatást.

– Egyelőre nem. Talán majd később. Miért kérded?

– Gondoltam, elvihetne minket.

A hajósok közismerten barátságosak, nem volt szokatlan, hogy elvigyenek turistákat vagy akár ismeretleneket is egy-egy szakaszon. A közelben két olyan vízibusz is ki volt kötve, amelyek éppen a turisták fuvarozásával keresték kenyerüket, s amelyek szinte üresen ringatóztak, minthogy a forgalmas hétvége csak a következő napon kezdődik. Ian igyekezett olyannak tűnni, amilyennek ez a férfi valószínűleg képzelte: egy kalandra vágyó fiúnak.

– A hétvégére készül? – kérdezte.

A férfi a locsolócsőből megvizezte a fejét, és hátrasimította fekete haját.

– Arra készülök, hogy a hétvégére elmenjek innen. Itt minden tele lesz emberekkel. Nem szeretem a nagy tömeget. Inkább elhajózom egy kicsit keletnek, lefelé a Temzén.

A dolog nagyon csábítóan hangzott.

– Nincs szüksége egy kis társaságra?

– Nem mehetünk – súgta Gary.

De Ian nem vett róla tudomást.

A férfi kutató pillantást vetett rájuk.

– Mi a gond, fiam? Bajban vagytok? Hol vannak a szüleitek?

Túl sok a kérdés…

– Hagyjuk, nem érdekes! Csak azt gondoltuk, talán hajókázhatnánk egy kicsit.

A férfi fölpillantott az utcára.

– Nagyon kétségbeesettnek tűntök. Máshol kellene lennetek?

Ian nem volt hajlandó válaszolni több kérdésre.

– Viszlát máskor!

Elindult a csatorna mellett vezető rakparton.

– Miért nem vagytok otthon? – kiáltott utánuk a férfi.

– Ne nézz vissza! – mormolta Ian Garynek, miközben továbbsiettek a macskaköves úton.

Tőlük jobbra, fönt, észrevettek egy kék Mercedest, amint az befordult a csatorna melletti útra. Remélte, hogy ez nem az a kocsi, de amikor az autó megállt, és Norse szállt ki belőle, rögtön tudta, hogy bajban vannak. A helyzetük nem volt rózsás, minthogy az úttól lejjebb, a csatorna partján haladtak. Csak előre vagy hátrafelé menekülhettek, miután tőlük jobbra a víz volt, balra pedig egy kőfal emelkedett.

Látta, hogy Gary is tudatában van veszélyes helyzetüknek.

Csak annyit tehettek, hogy továbbrohantak a kikötői úton, a csatorna mellett, de Norse és Devene biztosan elkapja majd őket. Ian tudta, hogy ha egyszer följutnak is az utcaszintre, akkor is szinte lehetetlen lesz eltávolodniuk a csatornától, mert az út melletti területet magas kerítés védte. Ezért a fölfelé vezető lépcsőhöz rohant, és kettesével vette a fokokat. Fölérve jobbra fordult, és átszáguldott egy vashídon, amely a csatorna fölött ívelt át. A híd csak gyalogosoknak épült, és most teljesen üres volt. A másik oldalon a Mercedes meglódult, majd csikorogva lefékezett. Devene kiszállt, és elindult fel a hídra.

Ian és Gary megfordult, hogy visszafelé meneküljön, de ott meg Norse-szal találták magukat szemben, aki tőlük alig tízméternyire elállta az útjukat.

Úgy tűnt, üldözőik előre látták, a szökevények merre akarnak majd menekülni.

– Na, elég ebből a marhaságból! – mondta Norse. – Tudjátok, mit akarok. Adjátok szépen ide a pendrive-ot.

– Már eldobtam.

– Add ide! Ne szórakozz velem!

– Hol van az apám? – kérdezte Gary.

Ian kapott az alkalmon, hogy másra tereljék a szót.

– Hol van az apja?

– Ne törődjetek azzal a jenkivel! Velünk foglalkozzatok!

Norse és Devene lassan araszolt a két fiú felé. A hídon csak két ember fért el egymás mellett, és most már mindkét vége le volt zárva.

Az üldözőik már tíz méterre sem voltak tőlük.

Ian balra pillantva észrevette a tagbaszakadt, fekete hajú férfit, amint a hajójával éppen elindul a mólótól. Úgy tűnt, máris a Temze felé vette az irányt. A hajó balra kanyarodott, éppen a híd felé. A srácnak szüksége volt arra, hogy nyerjen néhány másodpercet, ezért jobb kezét a kabátja zsebébe süllyesztette, és ezzel egy időben a vaskorláthoz ugrott.

Kirántotta a kezét a zsebéből, és a víz fölé tartotta.

– Egy lépést se tovább, különben az, amit annyira akarnak, a vízben végzi!

Mindkét férfi megtorpant. Norse fölemelte a kezét, mintha megadná magát.

– Erre semmi szükség. Add ide, és akkor többé semmi közünk egymáshoz!

Ian észrevétlenül sóhajtott egyet a megkönnyebbüléstől. Ezek szerint egyik férfi sem vette észre, hogy az összeszorított öklében nincs semmi. Karját a korlát fölött lejjebb engedte, hogy se Norse, se Devene ne vehesse észre a trükköt.

– Mit szólnál ötven fonthoz? – kérdezte Norse. – Ötven a pendrive-ért, és még futni is hagyunk.

A kishajó motorjának pöfögése egyre közelebbről hallatszott, és a jármű első része már el is tűnt a híd másik oldala alatt.

Most már nem várhatnak sokáig.

– Legyen száz! – mondta Ian.

Norse a zsebében turkált.

– Ugorj át a korláton! – súgta oda a fiú Garynek. – Arra a hajóra, amelyik épp most érkezik.

Norse egy köteg pénzt húzott elő.

– Gyerünk! – lehelte Ian.

Miközben Norse azon problémázott, hogy akkor most mennyit is adjon, Devene pedig láthatóan arra várt, hogy a felettese határozzon, Ian megragadta a vaskorlátot, és átlendült fölötte.

Háromméternyit zuhant, azon imádkozva, hogy a kishajó éppen ott legyen. Lábbal előre éppen a kabin tetejére esett, aztán elvesztette az egyensúlyát, és elhasalt. Gyorsan megragadott valami fémrudat, miközben a lába kicsúszott a semmi fölé. Egy pillanatra a cipője még bele is ért a vízbe, de aztán sikerült fölhúznia magát. A hajó éppen ekkor ért ki egészen a híd alól, és folytatta útját a csatornán.

A fekete hajú, nagydarab férfi ott állt a hajó tatjánál, és a kormányt kezelte.

– Gondoltam, talán jól jön egy kis segítség.

Ian hátrafelé pillantott, és azt látta, hogy Norse éppen a levegőben kalimpál, ugyanazzal próbálkozva, amivel ő az imént. A férfi pont a hajó tatjára esett. A jármű tulajdonosa azonban könyökkel jól mellbe vágta, amitől az álfelügyelő a vízbe zuhant.

Ian látta, hogy Norse prüszkölve fölbukkan, aztán kikapaszkodik a partra.

A kivilágított híd most már ötvenméternyire volt tőlük. Majd el is tűnt, ahogy a csatorna kanyarodott egyet.

Utoljára még azt látta, hogy Gary Malone Devene markában vergődik. De hát miért nem ugrott le?

Ezzel azonban most nem foglalkozhatott. El kell tűnnie!

Előre nézett, és megpillantott egy másik kivilágított hidat. Ez szélesebb és erősebb volt, mint az előző, és kőből épült. Autók jöttek-mentek rajta. Ahogy a hajó haladt tovább, Ian kiugrott a füves partra. Hallotta, hogy a megmentője utána kiált, miközben ő végighengeredett a parti úton.

– Hová mész? Azt hittem, hajókázni akarsz…

Ian egy pillanatra megállt, visszaintegetett neki, aztán eliramodott egy vaslétra felé, amelyen fölmászott az utcaszintre. Ott nagy volt a forgalom mindkét irányban. Átment az úttesten, és meglapult egy bezárt kocsma ajtajában. A bejárat két oldalán lévő nagy cserépbe ültetett növények jól eltakarták.

Lecsúszott a földre, és igyekezett összeszedni magát.

London csípős szaga facsarta az orrát. Fél szemmel azért ügyelt rá, hogy nem látja-e meg a kék Mercedest, de Norse és Devene valószínűleg nem hiszi, hogy ő itt maradna a közelben, pláne egy ilyen merész szökés után. Megcsapta az orrát a néhány házzal arrább lévő pékségből áradó kenyérillat, amitől csak még éhesebb lett. Semmit sem evett a repülőn kapott soványka ebéd óta. És ennek már jó pár órája!

Néhány ember elment mellette a járdán, de senki sem figyelt rá. Ahogy máskor sem szoktak. Milyen lehet az, amikor valaki különleges? Ezt még elképzelni is alig tudta. Az iskolából hamar kimaradt, de írni és olvasni azért megtanult. És ennek örült is. Az olvasás volt az egyik legnagyobb öröme.

És erről eszébe jutott a nejlonzsákja, amely Cotton Malone-nál maradt.

Egy próbát mindenképpen megér! Így hát előbújt a fedezékéből.

ÖT

LONDON

18 ÓRA 30 PERC

Blake Antrim kiszállt a taxiból a párás estébe, egy órája elérte a várost a vihar, és hűvös, párás lepellel terítette be. Előtte magasodott a Szent Pál-székesegyház, ő pedig abban reménykedett, hogy a barátságtalan idő elriasztotta az egyébként nagy számban itt nyüzsgő látogatókat.

Kifizette a sofőrt, majd a széles betonlépcsőn fölment a templom bejáratához. A masszív fakapuk maguktól becsukódtak mögötte. Big Tom, a déli torony órája éppen elütötte a felet.

Amint beszélt az ügynökével, azonnal iderepült, a Külügyminisztérium különgépét használva a Brüsszel – London útvonalon. A rövid repülés alatt újból átnézte a Királyi fortélyra vonatkozó iratokat, hogy fölelevenítse a művelettel kapcsolatos összes részletet.

A probléma elég egyértelmű volt.

Skócia arra készült, hogy szabadon bocsássa Abdelbaset al-Megrahi volt líbiai titkosszolgálati tisztet, akit kétszázhetvenszeres gyilkosságért ítéltek el, mert 1988-ban fölrobbantotta a skóciai Lockerbie fölött a Pan Am 103-as járatát. Al-Megrahit 2001-ben életfogytig tartó börtönbüntetésre ítélték, most azonban, alig néhány rács mögött töltött év után, rákot diagnosztizáltak nála. Ezért, úgymond humanitárius okokból, a skótok most vissza akarják engedni Líbiába. Hivatalosan eddig még nem jelentették be az elengedés tényét, mert a titkos tárgyalások még nem zárultak le. A CIA egy évvel ezelőtt értesült az ajánlatról, és azóta Washington már kifejezte határozott ellenkezését, fölszólítva a brit kormányfőt, hogy állítsa le a tervet. Az angolok azonban ezt elutasították, azt hangoztatva, hogy skót belügyről van szó, amelybe ők nem avatkozhatnak bele.

Már hogy a francba ne tehetnénk? – morogtak az amerikai diplomaták.

London már ezer éve beavatkozott Edinburgh ügyeibe. Az a tény, hogy a két ország Nagy-Britannia néven egyesült is, csak még könnyebbé tette a dolgot.

De az angolok most nem voltak hajlandók lépni.

Al-Megrahi hazaengedése Líbiába a száznyolcvankilenc amerikai áldozat arculcsapása lenne. A CIA-nak tizenhárom évébe telt, hogy elkapja, bíróság elé állíttassa és elítéltesse a gyanúsítottat.

És most csak úgy elengedik?

Kadhafi, Líbia vezetője ezt jól az amerikaiak orra alá dörgöli majd, az arab vezetők között pedig ettől megerősödik a pozíciója. A terroristák az egész világon megerősödnek, a céljaik egy gyöngének mutatkozó Amerikával szemben még fontosabbakká válnak, hiszen Washington még azt sem tudta megakadályozni, hogy egy baráti állam szabadon engedjen egy gyilkost.

Antrim kigombolta vizes kabátját, és a főoltár felé indult. Elhaladt egy mellékkápolna előtt, amelyben vörösre festett égők halvány fényt árasztottak. Az ügynöke azért választotta találkozóhelynek ezt a katedrálist, mert napközben a templom archívumában dolgozott, hamis újságírói igazolványt használva, hogy újabb információkhoz jusson.

Antrim végigment a templomhajó déli oldalán, egészen egy csigalépcsőig. Megint körülnézett. Az időjárással kapcsolatos reményei beváltak, hiszen csak kevesen jártak itt. A „Királyi fortély” művelet szerencsére eddig nemigen keltette föl a britek érdeklődését.

Egy boltíven át elindult a csigalépcsőn fölfelé. Hogy elüsse az időt, közben a fokokat számolta. Összesen 259 lépcsőfokot érintett a bőrcipője, mire fölért a Suttogó-folyosóra.

Ott várt rá egy világos bőrű, halványzöld szemű férfi, akinek kopaszodó feje tele volt barnás foltokkal. Amilyen előnytelen volt a kinézete, olyan előnyösek voltak a képességei. Ő bizonyult Antrim egyik legjobb történész elemzőjének, és a jelenlegi művelethez éppen erre volt a legnagyobb szükség.

Az ajtóból kilépett a keskeny, körbefutó galériára. Mindössze egy csiszolt vaskorlát akadályozta meg, hogy az ember lezuhanjon a templomhajó harminc méterrel alatta elterülő márványpadlójára. Észrevett egy a lenti márványba vésett mintát, egy iránytűhöz hasonlító rajzolatot, amelynek közepén rézrács volt. Tudta, hogy a padló alatt, a kriptában van a sírja annak az építésznek, Christopher Wrennek, aki csaknem négyszáz évvel ezelőtt megtervezte a Szent Pál-székesegyházat. A naphoz hasonlító rajzolat körül volt egy latin felirat, amely Wrenre emlékezett. OLVASÓ, HA AZ Ő EMLÉKMŰVÉT KERESED, CSAK NÉZZ KÖRÜL!

Antrim megtette. Hát, nem semmi!

A korlát és a galéria kőfala közti folyosó alig volt egy méter széles, és rendszerint nyüzsögtek rajta a turisták. Most azonban kettejükön kívül nem volt ott senki.

– Milyen nevet használ? – kérdezte halkan.

– Gaius Wells.

Antrim figyelme elkalandozott a kupolára. Szent Pál életét bemutató, jól megvilágított freskókat látott.