FŐHAJTÁS AZ OTTHONOM ELŐTT

Comber Bay a valóságban nem létezik. Azok a felbecsülhetetlen emlékek ihlették, melyeket Új-Dél-Wales déli partvidékén, Bateman’s Bayen szereztem, ahonnan származom. A regényt főhajtásnak szánom a walbunják, e föld eredeti birtokosai előtt. Tisztelettel adózom az ősöknek a múltban és a jelenben.

Sok néma tárnát rejt a mély.

Nathaniel Hawthorne: Az óceán

ELSŐ RÉSZ

PROLÓGUS

Együtt lélegzik a tengerrel.

Beszív.

A hullámok a szikláknak csapódnak, a habok visszaömlenek a barlang szájából. Jéghideg tűszúrások a lábujjain, remegő combján.

Kifúj.

Elé sodródnak a dagály áldozatai. Egy csillogó hínárköteg. Gyöngyházfényű, csontfehér kagylódarabok.

Összeszorítja a fogát, de a fájdalom ismét átsöpör rajta – vakító, dermesztő villanás –, és ahogy újra beszívja a levegőt, felsikolt.

Újabb összehúzódás. Kiáltása a robajló hullámokba vész.

Tudja, hogy biztonságban van ebben a sötét barlangban, ahol a csúszós sziklákról állandóan só csepeg. De a tenger éhes. Ennie kell.

A lábai közé nyúl. Érzi a baba véres magzatburokkal bevont, kemény koponyáját.

Most.

A szájába gyűri a ruháját, majd erősen ráharap, és igyekszik erőt gyűjteni. Újabb lökés – felüvölt, a teste szinte széthasad, aztán lassan kiürül, elernyed, és a gyermek máris ott van a karjában. Megérinti az apró, tengeri csillaghoz hasonlatos kezet, a félig lehunyt szemet, a kagylórózsaszín ajkat.

Egyetlen értékes pillanat – ennyit engedélyez magának. Aztán a nyöszörgő gyermekkel a mellén, reszketeg tagokkal feltápászkodik.

A barlang szájánál a tenger türelmetlenül morajlani kezd.

1.

LUCY

2019. FEBRUÁR 11., HÉTFŐ

BROKEN HILL, ÚJ-DÉL-WALES

AUSZTRÁLIA

A SZÁRAZFÖLD BELSEJÉBEN, 900 KILOMÉTERRE A TENGERTŐL

A saját sikolyára ébred.

A szobának még mindig álom- és vágyszaga van. Érzi a pulzus szapora lüktetését, a torok puha inait. Körmök vájnak a kézfejébe.

A szürke hajnal fényei átszűrődnek a redőny résein, és Lucy lenéz az alatta fekvő Benre, akinek a szemében félelem csillan. A fiú bal szemében egy megpattant ér vörös csillagot formáz. A lány riadtan hátrahőköl.

– Lucy! – krákogja Ben a nyakát markolászva. – Mi a… – fojtott hangján alig bírja kinyögni a szavakat.

Fojtott. A keze a nyakán. A fiú szeme, ahogy rémülten kidülled.

Fojtogatta.

Ben felül az ágyban, és felkattintja a lámpát. Lucy elrándul a fény elől, akár egy riadt állat.

A folyosó felől kaparászás hallatszik, majd kopognak az ajtón.

– Ben! Jól vagy, tesó? Úgy hallottam, mintha…

A lány lassan mozdul, mintha vízben járna. A vér dübörög a torkában. A kopogás egyre türelmetlenebb, Ben pedig még erősebben köhög. A hangja, akár egy segélykiáltás.

A lány az ajtóhoz préseli a hátát. Izzadt keze a kilincs után tapogatózik, belekapaszkodik. Az ajtó résnyire kinyílik, az elromlott zár halkan zörög. Végre sikerül kinyitnia, elvetődik Nick, Ben szobatársa mellett, és végigrohan a folyosón, fel a lépcsőn, a saját szobájába.

Odabent az ajtónak támaszkodik, és zihálva igyekszik felidézni, mi történt. A szobájában, mint mindig, szinte kínos rend uralkodik, a könyvek takaros kupacokban sorakoznak az íróasztalon és az éjjeliszekrényen. De az ágynemű gyűrött, a levegő áporodott. A lepedő nedves, mintha beleizzadt volna.

Megpróbálja összerakni az előző este eseményeit. Nem volt kedve a menzához, úgyhogy kihagyta a vacsorát; háborgó gyomrát gyömbérteával próbálta csillapítani, melyet a kedvenc otthoni bögréjéből ivott meg. Aztán benyomott egy podcastet, és korán lefeküdt. Megpróbálta kiűzni a gondolataiból Bent és azt, amit tett.

Igen, most már megvan: az álom. Hideg víz nyaldossa a bőrét, a lábát éles kövek szurkálják. Egy férfi forró lehelete az arcán, az ujjai a húsába vájnak – a félelem, a kétségbeesett vágy, hogy harcoljon, hogy túlélje…

Aztán már csak arra emlékszik, ahogy ott ül Ben mellkasán, és keze szorosan a torkára kulcsolódik. Rémület söpör végig rajta, az ujjbegyei és az ajka zsibbadt.

Alva járt. Sosem tett még ilyet. Egyetlenegyszer sem.

Remegő kezére pillant. Bántani akarta Bent? Sőt, megölni? Azért, amit tett vele? Vagy csak az álom miatt ilyen rossz még mindig a szája íze – a félelmet érzi, a túlélés, a küzdelem ősi ösztönét? Mintha a limbikus rendszere vezette volna el a fiú szobájáig, akár egy bábmester a marionettbábut.

Rémült tekintete az ablak felé villan: a felkelő nap rózsaszínre festi az eget. Sötét folt az udvaron: egy egyenruha, neonszínű felirattal. Egy biztonsági őr. Ben – vagy Nick – hívhatta fel, miután ő kimenekült a szobából.

Vajon mit mond majd a fiú? Arra ébredtem, hogy ez a hibbant liba szorongatja a nyakamat. Meg akart ölni! A gondolatai kavarognak; igyekszik nyugodtabban lélegezni, de nem tud. A pánik egyre nő, a vére forrón száguld az ereiben.

Nyomozás lesz. Ez biztos. Felfüggesztik, talán ki is rúgják. Istenem, csak nem vonják be a rendőrséget is? Letartóztatják? Megvádolják testi sértéssel?

Minden, amire vágyott, amiért annyit dolgozott, odalesz. Maga előtt látja Ben nyakát a zúzódásokkal, a körmök nyomával. Ő tette. Talán nem emlékszik rá, talán nem is volt ébren, de ki hinne neki a történtek után? Valószínűleg máris mind ellene vannak.

Verejték önti el a hónalját. Hirtelen menekülhetnékje támad.

De hová menjen? A szülei szóba se jöhetnek, hiszen akkor el kéne mondania nekik, hogy az ő drága jó kislányuk rátámadt valakire. Sőt, ami még rosszabb: azt is, hogy mit művelt Ben. Nem, ez ki van zárva. De akkor mit tegyen? Ki segíthet most, ki nyújthat menedéket, míg kitalálja, hogyan tovább?

Egyszer csak beugrik a válasz. Gyorsan magára kapkodja a ruháit, és a szekrényben a kis méretű hátizsákja után kezd kutatni. Alsónemű. Ruha. Nedves törlőkendő. Hidratálókrém. Laptop. Töltő. Notebook. A keze még mindig remeg.

Kihúzza az íróasztalfiókot, és elővesz egy ütött-kopott képeslapot. Ujjával végigsimít a hátuljára firkált címen.

Cliff House, Malua Street 1., Comber Bay.

Csak egyetlen helyre mehet. Csak egyetlen embertől remélhet megértést.

Az út a végtelenbe nyúlik előtte, beleolvad a horizontba. Körben csak aranyszínű bozótos és a végeláthatatlan táj. Egy kiszáradt fáról szürkés-rózsaszín kakaduk rebbennek föl – az anyja kedvenc madarai.

Egyetlen autót sem lát. Nincs itt más, csak ő.

Az anyósülésen fekvő iPhone-ért nyúl, és a combja közé szorítva felhívja a nővérét. A hívás többször kicsöng – Lucy minden csörgés előtt visszatartja a lélegzetét –, majd halk kattanás hallatszik.

– Jess? – szólal meg elszorult torokkal, reménykedve, de csak az üzenetrögzítő egyszerű, szűkszavú mondatait hallja.

„Üdvözlöm, ön Jess Martint hívta. Jelenleg nem tudom fogadni a hívását…”

– Bassza meg! – suttogja Lucy, és kinyomja a hívást.

A könnyein át csak homályosan látja az előtte elterülő tájat. Minden rendben, ismételgeti magában. Jess előbb-utóbb úgyis felveszi. Ő tudja majd, mit kell tenni.

Nem igaz?

2.

LUCY

2019. FEBRUÁR 11., HÉTFŐ

Már órák óta vezet, amikor végre megszólal a telefonja.

Miközben lehajt egy pihenőnél, megkönnyebbülés járja át. Egy pillanatig egészen biztos benne, hogy Jess hívja vissza, de csak a barátnője, Em az. A szalmakazal frizurájú, manikűrözött körmű Em, aki már öt sms-t írt neki.

Lol elaludtál

nem hiszem el, hogy egyedül hagysz a hétfő reggeli előadáson. Durva

De komolyan, jól vagy?

Szia, most futottam össze Nickkel. Azt mondta, megtámadtad Bent?! Lucy, mi a franc van?

Hívj fel!

Lucy megdörzsöli a szemét, és mélyen beszívja a levegőt. Igyekszik összeszedni magát.

Hiába. Az arca lángba borul, amikor eszébe jut, milyen ostoba volt, hogy megbízott a fiúban.

Ő és Ben nem sokkal a szünet előtt bújtak ágyba – aznap este, mielőtt mindenki hazautazott tavaly decemberben. Azonnal egyértelmű volt, hogy a dolog többet jelentett neki, mint Bennek: elárulták a fiú gyakorlott mozdulatai, ahogy kibújtatta a melltartójából, és könnyedén belé siklott. Még emlékezett minden érzésre, minden egyes sóhajra. Valószínűleg már akkor is tudta, hogy ez az egyetlen alkalom. Elvégre miért érdekelne egy Benhez hasonló srácot – gyönyörű, izmos váll, sötét, fényes haj – egy olyan lány, mint ő?

De a fiú meglepetést okozott. A szünetben sms-eket küldött neki, cicás videókat és mémeket a Twitterről. Egyszer még telefonon is beszéltek; összevetették az olvasmányaikat (Ben Lucy javaslatára vette meg a Hidegvérrelt, a lány pedig miatta olvasta el Joe Cinque-től a Vigasztalást). Olyan könnyed és természetes volt az egész, hogy Lucy tartott tőle, átcsúsztak a barátzónába, és soha többé nem érezheti a fiú ujjait a combján, az ajkait a fülén.

Így aztán pár nappal évkezdés előtt minden bátorságát összeszedve megkérdezte, ne küldjön-e neki egy fotót. Még sosem tett ilyesmit, bár nem is kérte senki, miért is kérte volna? Ki akarná őt ruha nélkül látni?

De eszébe jutott Ben sóhaja, ahogy belémerült, és közben gyengéden megcsókolta a kulcscsontja fölött. Mintha észre sem vette volna a megrepedezett bőr vékony patakjait a két melle között. Érezte, hogy a fiú más. Mellette biztonságban van.

Mintha megállt volna a szíve, miközben a válaszára várt. A percek egyre csak teltek, majd felhangzott a pötyögés kék pulzálása, és a képernyőn megjelentek az izgalmas szavak: Ben gépel…

Attól függ – jött a válasz. – Hogy rólad készült-e a fotó.

Lucy percekig állítgatta a világítást, hogy az éjjeli lámpa lágy fénye elrejtse a bőre legcsúnyább részeit. Egy tucat képet csinált. Szép akart lenni a fiúnak.

Tetszett neki az, amit végül kiválasztott: a szeme sötéten csillogott, az ajka nedvesen fénylett, a lámpafény bearanyozta a melle lágy ívét, a többi testrészét pedig selymes árnyékba burkolta.

Hű – válaszolta Ben. – Gyönyörű vagy!

Lucy mintha az ő szemével látta volna a képet, és egy pillanatra talán – de csak talán – elhitte, hogy igaza van.

Izgatottan várta, hogy elkezdődjön az év, és ott folytassák, ahol abbahagyták. De a kedd délutáni közös előadásukon a fiú kerülte a tekintetét, az óra végén pedig rögtön elsietett, Lucynek még köszönni se volt ideje. A különös csak az volt, hogy mintha a többiek is kerülték volna: amikor elment az évfolyamtársai mellett, azok hátrahőköltek, és összehajolva sugdolóztak. A pletyka vörös tengere forrni kezdett.

Először azt hitte, csak azért, mert tudják, mi van köztük Bennel. Pár pillanatra hagyta, hogy elöntse a büszkeség.

Mekkorát tévedett!

Végül Em küldte el neki a TikTok-videó linkjét.

Annyira sajnálom – írta. – De a helyedben tudni akarnám.

A saját teste látványa még sokkolóbbnak hatott a mögé kevert, beteges és borzalmas hangsávtól: Monster Mash. Minden ott volt, minden látszott a videón, még a kegyetlenül torzító szűrő alatt is. A felsőteste fehér, kérges húsa, az ezüstös csíkok a mellén és a csuklóján.

De a legrosszabb az arckifejezése volt – ahogy a vonásai szinte szétolvadtak a bizalomtól.

Mielőtt visszakanyarodna az útra, indexel, bár nincs forgalom – csak egy magányos teherautó nyikorog előtte. A tenyere nyirkos a kormánykeréken.

Ezért kell elmenekülnie. Ezért nem fogja elhinni senki, hogy eszébe se jutott bántani Bent – hogy csak alva járt, és egy rémálom kellős közepén volt. Nem tudta, mit csinál.

Nem akarta, hogy ez történjen, szabadkozott a fiú, amikor kérdőre vonta. Igen, elküldte a képet pár barátjának What’s Appon, de mindig is csináltak ilyesmit. Eszébe sem jutott – el sem tudta volna képzelni! –, hogy valaki ilyen kegyetlen módon felteszi a TikTokra. És nagyon sajnálja.

Lucy nyelt egyet, ahogy felidézte a képaláírást és a kommenteket.

Tfw a haverod csaja szó szerint egy gorgó

Förtelmes

Passzol hozzá a szörnyszülöttkeringő

Talán naiv volt, de meglepte, milyen elutasító volt az egyetem.

– Ez nem bűncselekmény? – kérdezte a diákjogi képviselőtől, egy negyvenes nőtől, akinek egész sor karika virított a fülében. – Utánanéztem: intim fotó megosztása az alany beleegyezése nélkül. Feljelentést akarok tenni.

A nő összerezzent, és bár Lucy egyáltalán nem sírt, egy doboz zsebkendőt csúsztatott felé.

– Arra kérem, hogy jól gondolja meg – felelte. – Megértem, hogy feldúlt, tényleg, higgye el, de mindenki követ el hibákat, és egy ilyen ügy tönkretenné Ben életét. Nekem is van egy fiam, és… – De Lucy nem hagyta, hogy befejezze, dühösen felpattant, és kirobogott az irodából.

És mi lesz az ő életével? A videó kikerülése után egy hétig szinte ki se mozdult a szobájából. Az előadásokon a lehető legközelebb ült az ajtóhoz, és jóval a többiek előtt távozott, mielőtt száz meg száz fej felé fordulhatott volna. A posztot szerencsére levették, mert sértette a TikTok szabályzatát, de az emberek nyilván csináltak képernyőfotókat, és ez a borzalom még mindig ott keringett a Facebookon, a What’sAppon és a Snapchaten. Előző nap, amikor vett egy kávét az egyetemi bisztróban, a pultossrác cinkosan ráhunyorgott, majd elvörösödött.

Mintha az egész világ látta volna a videót. Úgy érezte, sosem mossa le magáról.

Két éve az egyetem dékánja azt mondta nekik a köszöntőjében, hogy nézzenek a mellettük ülő diáktársaikra.

– Ez a legjobb újságíróképzés az országban – büszkélkedett. – Öregdiákjaink mindenütt ott vannak, a Sky Newstól a The New York Timesig. A Sydney Morning Herald és a The Age legtöbb újságírója a Hamilton Hume-on végzett. Amíg ide járnak, ne feledjék: az önök mellett ülő személy nem csupán a diáktársuk, hanem a jövendőbeli kollégájuk is.

Lucy nem tudta kiverni a fejéből ezt a mondatot. Most a leendő kollégái előtt alázták meg. Hogy építhetne karriert ezek után?

Bármennyire dühös volt a diákjogi képviselőre, a találkozásuk a bőre alá kúszott, és elültette benne a kétség magvait. És ha a rendőrség sem veszi komolyan? Akkor végképp nincs más lehetősége. Ben apja ráadásul munkajogász egy elegáns melbourne-i cégnél.

– Az a fajta, aki a munkaadókat képviseli a munkavállalók helyett – mondta a fiú gúnytól csöpögő hangon. Mint mondta, utálja, hogy az apja „olajozza a kapitalista gépezetet”, de Lucy joggal hihette, hogy ez az utálat egy percig sem akadályozná meg abban, hogy a segítségét kérje. Ha feljelentést tenne, ezzel kéne szembenéznie.

Három napon át gondolkodott, mit tegyen. Ma reggel pedig arra ébredt, hogy a keze Ben nyakára fonódik – mintha a teste hozott volna döntést helyette.

Hát, ezek után már aligha mehetne a rendőrségre ezzel a videó-üggyel.

Most az a legfontosabb, hogy eljusson Jesshez. És hogy ébren maradjon: még tizenkét órát kell vezetnie. A nővére nemrég költözött a déli partvidéken fekvő Comber Baybe, ő pedig még sosem járt ott. A címet is csak azért tudta, mert Jess szeptemberben képeslapot küldött neki a szülinapjára: azt, ami most előtte pihen a műszerfalon. Egy tenger fölé magasodó sziklát ábrázol, a naplemente sötét árnyékokat váj a sziklafalba. A rikító felirat szerint a kép az Ördögkilátót ábrázolja Comber Bayben. Ízléstelen, bazári darab, kicsit sem illik Jesshez. Általában maga készíti a képeslapokat, már ha egyáltalán eszébe jut ilyesmit küldeni.

Boldog szülinapot, Lucy – állt a lapon. – Tudom, hogy az elmúlt pár hónapban alig beszéltünk, és sajnálom. De nagyon szívesen találkoznék veled, hogy behozzuk a lemaradást. Szólj, ha van időd elugrani hozzám, nagyon szép itt! Remélem, jól telik majd a szülinapod. Örökké szeretlek. Puszi: Jess.

De Lucy számára ez már nem jelentett sokat. Túl késő volt. Még mindig fájt, milyen ridegen viselkedett vele Jess, amikor utoljára látta – több mint egy évvel ezelőtt, 2017 karácsonyán.

Pedig már azt hitte, ismét szorosabbra fűzhetik az egykori köteléket, ami a távolság évei alatt úgy megkopott. Az előző szünetben el is utazott Jesshez Sydney-be: a nővére ötlete volt, ő pedig idegesen kucorgott Jess kocsijának anyósülésén, és magához szorította a táskáját, miközben a nővére tétován kérdezgette. Jól megy a suli? Jár még a kórusba? Még mindig újságírónak készül? Boldog?

Mire megérkeztek Jess lepukkant, marrickville-i lakásához, Lucy szemhéja lüktetett a kimerültségtől, és majd’ szétfeszítette a honvágy. De a nővére láthatóan mindent megtett, hogy szalonképessé varázsolja a lakást – a kanapén friss ágynemű feküdt összehajtogatva, a kopott szőnyeg cikcakkos mintáin pedig látszott, hogy nemrég porszívózták ki. Ráadásul a húga kedvenc ételét főzte, vegetáriánus chilit, amelynek leginkább égett fokhagyma íze volt.

Még vacsora után is kínosan feszengtek. Jess végül átpörgette a Nick Cave-gyűjteményét, és feltette a The Good Son című lemezt.

– Apa odavan érte – mosolyodott el Lucy, miközben a szobát betöltötték a The Ship Song melankolikus zongorafutamai.

– Tudom – felelte Jess vigyorogva. – Én is.

Pár perc múlva már széttárt karral ringatóztak a kanapén, és apjuk drámai kornyikálását utánozták. Az éneklés hamarosan komolyra váltott – kis termetükhöz képest jó hangjuk volt, mély és telt –, és keringőzve átugrándoztak Jess szűkös nappaliján, a könyvek és művészeti katalógusok szanaszét repültek a nyomukban. Lucy úgy érezte, mintha a köztük álló évek egyszerűen elolvadtak volna: újra ötéves volt, és a nővére lábfején egyensúlyozva táncolt a Wiggles dallamaira.

Ám a dal végeztével az egyik szomszéd dühösen átkopogott a falon, Lucy pedig kifulladva megtorpant. A nővére szeme csillogott: csak nem sírt? Talán fájt az apjukra emlékeznie – mindig olyan feszült volt a viszonyuk, és Lucy sosem jött rá, miért.

De amikor rákérdezett, hogy jól van-e, Jess csak mosolygott, és felajánlotta, hogy csinál egy forró csokoládét „egy kis Bailey’s-zel, de anyának el ne mondd”.

A hétvége hátralevő részében bebarangolták Jess kedvenc piacait és galériáit. Kifulladásig nevettek egy részeg turistán a Circular Quayen, és azon viccelődtek, hogy később majd egyforma tetoválást csináltatnak. Úgy tűnt, újraéledt kettejük különleges nyelve, amit még Lucy kiskorában használtak – milyen nagy becsben tartotta az emlékeket a közös rajzolásról és éneklésről!

A látogatás után egy ideig még hívogatták egymást – külön is beszéltek a mobiljukon, nem csak az anyjukkal folytatott heti csevegések végén. De aztán a telefonok hirtelen abbamaradtak, mintha elvágták volna őket, aztán azon a bizonyos karácsonyon Jess szinte alig szólt hozzá, Lucy pedig az ünnepi vacsora alatt végig a könnyeit nyeldeste.

Így aztán, amikor megérkezett a képeslap a szűkszavú bocsánatkéréssel, Lucy válasza rideg volt és rövid. Köszönöm a lapot – csupán ennyit írt. – Jól telt a szülinapom. A nővére meghívását figyelmen kívül hagyta. Képtelen volt szembenézni egy újabb elutasítással.

De mindez most nem számít. Jess az egyetlen ismerőse, aki szokott alva járni – egyedül neki van némi rálátása arra, miért történik ez az egész, és hogyan tudna megbirkózni vele. Lucy még látta is egyszer: öt-hat éves lehetett, Jess pedig hazajött a hétvégére a művészeti főiskoláról. A kislány üvöltő hangra ébredt; megrémült, hogy szörnyek járnak a házban, de aztán rájött, hogy csak a konyhai csap robaját hallja. Két kézzel megragadva a korlátot, lebotorkált a lépcsőn, át a folyosón és be a konyhába, de a karja még túl rövid volt, nem érte el a villanykapcsolót.

Jess mereven állt a mosogató előtt, a csapból ömlött a víz. Lucy szíve vágtatott az ijedtségtől, ahogy meglátta a tágra nyílt, de vak szemet, mégis odalopózott a nővére mellé, és megrángatta a kezét. Jess nem reagált. A tekintete olyan üres volt, hogy Lucy rémülten visszaszaladt a szobájába, és a takaró alá bújt.

Később, miután Jess visszautazott Sydney-be, Lucy megkérdezte az apját arról, amit látott. A férfi arca megfeszült, mintha egy függönyt húztak volna be rajta. Remegő kézzel zabpelyhet öntött a lánya táljába, majd erőltetetten felnevetett, és megborzolta a gyerek haját.

– Senki sem babonázta meg Jesst, libuci – felelte. – Vannak emberek, mint például Jess is, akik néha járkálnak alvás közben. Nyugi, nem kell félned tőle.

Comber Bay felé félúton, az autópálya mellett Lucy megáll egy motelnél. A villogó neonfelirat a Psycho című filmre emlékezteti. A recepciósnő meglepetten felvonja a szemöldökét, amikor meglátja: nyilván kamionsofőrre számított, nem pedig egy alig 160 centis, rövid hajú lányra. De elfogadja a készpénzt, és hamarosan sárgaréz kulcs csattan a pulton. A kötegnyi maradék kulcscsomóból ítélve nincsenek sokan Lucyn kívül.

A folyosókon állott szőnyeg- és cigiszag terjeng, a falakon régi Bushell’s tea- és Victoria Bitter-reklámok sorakoznak. A lány vesz egy zacskó csipszet és két KitKatet az automatából, és szándékosan nem nézi meg a szavatossági idejüket. A gép mellett az ilyen helyekre jellemző éneklő hal feszít, gumiból készült uszonyokkal és zöldes pikkelyekkel. Lucy megborzong, ahogy eszébe jut, mit álmodott, miközben a múlt éjjel alva járt. Csak töredékekre emlékszik, de az is elég. Sós víz az orrában, durva kezek a bőrén, éles szikla karcolja a koponyáját. Nem is baj, hogy a többit elfelejtette.

A szobának is áporodott szaga van. A függöny behúzva, az ágytakaróval harmonizáló, virágmintás anyag csupa pókháló. Széthúzza, és elé tárul az országút, a horizont rózsaszínben ragyog a portól. Egy teherautó dübörög el a motel mellett nyöszörgő kerekekkel. Félelem önti el, ahogy eszébe jut, hogy holnap még órákat kell vezetnie; elképzeli, hogy a szemhéja lecsukódik, a keze pedig lecsúszik a kormányról. Hallja a fém ropogását, a szilánkosra törő üveg zenéjét.

Nem indulhat el fáradtan.

Aludnia kell.

De nem bírja kiverni a fejéből Ben nyakának vékony bőrét, ahogy a tenyerébe simul. Retteg, hogy mit fog tenni, kit bánt majd, ha enged az öntudatlanságnak.

Tehát mégis ébren kell maradnia.

Leül az ágyra, a vékony matrac besüpped alatta, a rugók szinte beleharapnak az anyagon keresztül. Valamivel muszáj elterelnie a figyelmét. Egy podcast. A true crime témákat kedveli, de most megteszi bármi, ami nyomozással kapcsolatos. Egy ismerős hang megnyugtató zümmögése, egy csavaros kis rejtvény, amivel lefoglalhatja az agyát, míg eltompulnak a gondolatai, és legyőzi a kimerültség.

Először tizennégy évesen hallott podcastet, a Serialt. Sarah Koenig hangja felébresztett benne valamit, olyan könnyedén formálta fiatal agyát, akár a művész az agyagot. Az ártatlanság-bűnösség kérdése elragadtatta, végighajszolta az összes epizódon, mohón vágyott rá, hogy válaszokat kapjon. Mámorító volt, akárcsak az, amikor először ivott alkoholt. Mesterségesen édes és veszélyes érzés.

Akkor már tudta, hogy újságíró akar lenni. Ő is szeretett volna mikrofon elé ülni, kibogozni a történetet, mint egy összegubancolódott fonalat. Harcolni akart az igazságtalanság ellen az egyetlen fegyverrel, ami számít: az igazsággal. Legalábbis ez volt a terv.

Vajon a történtek után befejezheti egyáltalán az iskolát?

És ha valami csoda folytán igen – képes lesz visszatérni oda?

Nem tudta, szembe bír-e nézni a megaláztatással. Már az is sok volt, hogy annyian látták őt kiszolgáltatottan – a társai az előadásokon, a büfében vagy az egyetemi bárban –, mi lesz, ha kiderül, hogy megtámadta Bent? Hiába mondaná el az igazat, hogy alva járt, őrültnek bélyegeznék. Eszelősnek.

De a legnagyobb gond nem ez volt. Hanem az, hogy a történtek a személyisége legmélyére hatoltak, és megbolygattak mindent, amit az életéről elképzelt. Azt, amiért újságírói diplomát akart szerezni.

Kétség. Azóta bugyogott benne, amióta a diákjogi képviselő lebeszélte arról, hogy elmenjen a rendőrségre. Hogy elmondja az igazat. Úgy érezte magát, akár egy hitválságba került vallási fanatikus. Mi haszna egy olyan fegyvernek, amit meg sem mer érinteni?

Bizonytalanul görgette a podcast-alkalmazást: valami új és felkavaró, vagy épp ismerős tartalom nyugtatná most meg? Aztán egyszer csak beugrott.

Pár hónapja töltötte le az epizódot, miután megkapta Jess képeslapját. Rögtön ráismert a nővére címére, ahogy meglátta a tengerpartról készült fotóra nyomtatott szavakat: Ördögkilátó, Comber Bay. Ha az embert ausztrálként csak kicsit is érdekelték a valós bűnügyek és rejtélyek, hallania kellett ezt a nevet. Comber Bay hírhedt hely: a nevével összekapcsolódik többek közt a Somerton Man felfedezése és a Beaumont-gyerekek eltűnése; a déli parton fekvő álmos városka olyan, akár a Függő-szikla valós változata.

Különös, hogy bár egyes esetek feledésbe merülnek, mások pedig benne maradnak a köztudatban, az áldozatok mindig halhatatlanok. Persze ez részben a megoldatlan, a nyomozókat és hackereket egyaránt csalogató rejtély miatt van, de Lucy úgy érzi, Comber Bay esetében mélyebb dologról van szó. Azon kevés esetek egyike is ide kötődik, ahol az eltűntek (vagy, ha hiszünk a sorozatgyilkosokról szóló elméleteknek, az áldozatok) mind férfiak.

A sorozat az egyik kedvenc podcastje, a CrimeTime többrészes különkiadása. Házigazdája egy ausztrál férfi, akinek a neve nem derül ki, aprólékossága és összeszedettsége azonban csodálatra méltó és megnyugtató. Comber Bay: Ausztrália Bermuda-háromszöge, szól az elmés cím. Nem csoda, hogy olyan sok hallgatója van.

Lucy elindítja az első részt: Az Ördögkilátó. A baljós főcímzene alatt ismét elgondolkodik azon, vajon Jess miért költözött egy ilyen hírhedt helyre. Bár a nővérét valószínűleg egyáltalán nem érdeklik a bűnügyek; művészként az érzések, az érzékelés és a szépség izgatja. Híreket is alig olvas.

A Sydney-től 200 kilométerre fekvő festői tengerparti városka nyugtalanító rejtélye máig megoldatlan. 1960 és 1997 között nyolc férfi tűnt el a homokos partokról: Samuel Hall, Pete Lawson, Bob Ruddock, William Goldhill, Daniel Smith, Alex Thorgood, David Watts és Malcolm Biddy. Bár az áldozatok kora, foglalkozása és társadalmi osztálya különböző, egyvalami közös bennük: sosem bukkantak a nyomukra.

Miközben hallgatja, Lucy előveszi hátizsákjából a gyógykrémes tubust, és elfintorodik az utálatos vegyszerszagtól. Bedörzsöli a sípcsontját borító ezüstös repedéseket és mintás redőket.

Vajon a férfiak vízbe fulladtak, akárcsak az a húsz úszó, aki Queensland hírhedt folyójában, a Babindában vesztette életét? Vagy egy elvetemült gyilkos ölte meg őket, akinek immár harminc éve sikerül meglépnie az igazságszolgáltatás elől?

A lány becsukja az ablakot – az üveg olyan vékony, hogy tisztán hallja az autópálya zúgását –, és bezárja az ajtót is.

Netán egy természetfeletti jelenség felel az eltűnésükért? És mi a helyzet a remény gyermekének esetével, akit 1982-ben találtak meg magára hagyva az Ördögkilátónál? Minderre és még sok másra is fény derül ebben a kétrészes sorozatban, a Comber Bay: Ausztrália Bermuda-háromszögében.

Mielőtt ágyba bújna, Lucy kihúzza a széket a karcos íróasztal alól, és a kilincs alá ékeli a széktámlát.

Bízik benne, hogy ez elég lesz.

3.

MARY

1800 OKTÓBERE

CORKI-ÖBÖL, ÍRORSZÁG

A dokknak csapódó hullámok jeges permetet szórtak a lány arcába. A nővére keze az övére simult, az ujjai melegek voltak és puhák. Mary megpróbálta megszorítani őket, de az acélbilincsek a csuklójába vájtak.

Belenézett a tágra nyílt, üres, ártatlan szemekbe, és érezte, ahogy összeszorul a szíve a szeretettől.

Mo dheirfiur.

A húgom.

– Kérlek – suttogta Eliza. – Mondd el, mit látsz!

Mary nagyot nyelt. Még mindig száraz volt a szája az út porától. A fény égette a szemét, mióta kirángatták őket patkányokkal teli kilmainhami cellájukból, ahol valahonnét folyton csöpögött a víz a kőpadlóra. A szekérről figyelte a mellettük elsuhanó zöldes-aranyszínű tájat, és a fájdalom szinte fojtogatta: tudta, hogy talán soha többé nem láthatja mindezt. Nem ő volt az egyetlen, aki elfordította a fejét; a többi nő keresztet vetett, amikor elhaladtak a két évvel ezelőtti harcok színhelyei mellett, ahol kiégett házikók meredtek az ég felé, sárból döngölt falaikat már benőtték a növények, vagy még mindig koromfeketék voltak a tűztől.

Eliza egy szót sem szólt. Mintha fátyol lett volna az arca előtt, és Mary tudta, hogy bár a húga nem látja a föld sebeit, még mindig érzi a levegőben a hamu szagát, és hallja a muskétatűz visszhangját. És hogy azon tűnődik, mi lett volna, ha a lázadás nem bukik el, és az angoloknak többé nincs hatalmuk a földjeik felett.

Akkor biztonságosabbnak tűnt a tekintetét a lábujjai közt megbúvó koszra szegezni. A hideg börtöncellában töltött hónapok alatt megtanult mindig másfelé nézni, amikor a férfi foglyok átdugták a rácson fekete ujjaikat, és utánuk nyúltak.

Eliza eddig sosem kérte, hogy mondja el, mit lát. Hogy teljesítse testvéri kötelességét.

Pedig Mary már a húga csecsemőkorától kezdve szavakkal festette le, keltette életre neki a világot. A napfényes erdőben sétálva ropogós leveleket szedett fel a talajról, a húga orrához emelte, és együtt lélegezték be a tőzeg és a föld, a dolgok kezdetének és végének illatát. Rárajzolta a húga tenyerére a távoli dombok alakját, és elmondta, hogy az iménti csiripelés a vörösbegy hangja volt, a sikoly a fekete csuklyás varjúé.

De ezt – ezt nem tudta, hogyan festhetné le neki. És nem is akarta.

– Egy dokknál állunk, sok ember között – kezdett bele mégis, és próbált uralkodni a hangja remegésén. – Egymáshoz simulva, mint a szorosra szőtt szövetszálak. – Még emlékezett arra, milyen érzés volt a lenszövet az ujjai között. Da mosolyára, amikor megpörgette a szálakat, hogy előkészüljön a szövéshez, pont, ahogy tanította.

Mary nyelt egyet. Nem beszélt a húgának a többi nőről – mert csak nők voltak körülöttük, tekintetük tompa, arcuk üres –, és arról sem, hogy a vonásaikban saját félelmét látta visszatükröződni.

– Előttünk itt a tenger – folytatta inkább.

– Érzem az illatát – bólintott Eliza. – Mit gondolsz, milyen érzés lehet megérinteni? Csíp, mint a patak vize otthon?

Mary a falu melletti patakra gondolt, a tiltott, izgalmas, égető érzésre a bőrén. Aztán a békalencsébe gabalyodott emberi hajra.

Byrne haja. Mozdulatlan, ernyedt arca a vízben. A szívszorító pillanat, mikor azt hitte – vagyis inkább remélte –, hogy a férfi meghalt, amint a feje nedvesen puffant a sziklán. Pedig ebben az esetben mindketten kötélen végezték volna.

Szerencséjük volt, jegyezte meg a bíró homlokát ráncolva a tárgyalóteremben, miközben Byrne az ítéletet hallva undorodva kiköpött. A testi sértésért csak száműzetés jár.

Csak. Milyen ártatlan szó. Miközben azt jelenti, hogy többé nem láthatja az otthonát, a kis házikó körül hullámzó kék virágokat, a horizontig húzódó dombokat, a patak ezüstös fényét.

És persze Dát.

– Igen – hazudta, hiszen a tenger cseppet sem hasonlított a patakra. Szürkén és dühösen csapkodta a sziklákat, mintha fel akarná falni a szárazföldet. Víz, amerre csak a szem ellát, egészen az égen ragyogó homályos, aranyszínű vonalig.

– És a hajó? – kérdezte Eliza valamivel halkabban. Kihallotta a nővére hangjából, hogy hazudik. Úgy érzékeli a hazugságot, mondogatta mindig Da, akár egy hamis hangot a zenében.

Mary tétovázott. Hogyan írja le a hajót? Csak azt tudta, hogy életében nem látott ennél nagyobb dolgot. Vitorlái, akár a hatalmas, fehér szárnyak, az árbóca mintha a felhőkbe fúródott volna. Mary legalább három szintet látott, kátrányosan fénylő fedélzetet, és néhány nagyon apró ablakot, amelyek innen nézve körömnyi méretűnek tűntek.

A jelek szerint a hajó belsejében nagyon sötét volt.

– Mary?

A lány tekintete megállapodott a hajó orrdíszén.

– Egy nőalakot látok – felelte. – A hajóorron. Nem hús-vér, hanem fa és festék. A haja faragott csomókban omlik a hátára, a szeme pedig vakító világoskék. És nincs lába, hanem…

Elhalt a hangja. Most azt kívánta, bár meg se látta volna a szobrocskát, és ne kezdett volna beszélni róla a húgának.

Valaki hátulról meglökte, mire megtántorodott. Most már látta, hogy a part széléhez viszik őket, ahol kis csónakok lebegnek a vízen. Maryt, Elizát és másik négy nőt ezek viszik el a hajóig, hogy aztán hónapokon át tartó sötétség és félelem után idegen földre érkezzenek, egy helyre, amelynek már a neve is ijesztően csengett: Új-Dél-Wales. Messze a kis falutól, ahol születtek, a lágy tekintetű kiskecskéjüktől. És Dától.

– Mary? – Eliza hangja elvékonyodott a félelemtől. – Nincs lába, hanem…?

Mary hátat fordított a tömegnek, és megragadta a húga kezét, bár a vasak közben a csuklójába vájtak.

– Farka! – kiabálta, hogy elnyomja a többi nő hangját. – Halfarka van!

– Sellő – vágta rá Eliza. – A tír fo thuinnből, a hullámok alatti földről. Mint Mama meséiben.

Mary nem válaszolt. Nem akart az anyjukra gondolni, sem arra, ami történt vele. Most nem. A gyomrában máris sötéten bugyogott a félelem.

Ahogy a tömeg közelebb tolta őket a dokk mellett várakozó csónakokhoz, Mary elfordította tekintetét az orrdíszről. De nem tudta kiverni a fejéből a festett nőt a görbe halfarkával, amelynek pikkelyeit már elszínezte a rozsda.

4.

LUCY

2019. FEBRUÁR 12., KEDD

Lucy a nedvesen csillogó útra bámul, hátha az aszfalt fényes csíkjai kiűzik a fejéből álma kísérteties képeit. A ködbe és emberi kétségbeesésbe burkolózó dokkot, a hajót, melynek árbóca mintha egyenesen a nehéz égboltba fúródna, a hajótat büszke hullámzását. A sellőfigura festett, figyelő tekintetét.

Az álom szörnyen valóságosnak tűnt, szinte tapinthatónak. Ez is ijesztően új, akárcsak az alvajárás.

Bár, jut eszébe most, gyerekkorában egy időben gyakran álmodott vízzel. Nem sok mindenre emlékszik: mintha egy anyag lenne az arca előtt, amelyen átsüt a nap, úgy érzi, fuldoklik, de mégis biztonságban van, vékony hártya védi a külvilágtól. Ez iskolakezdéskor történt, amikor először kezdte megérteni, hogy más, mint a többiek. Ő nem moshatta meg a kezét, nem járhatott strandra vagy úszóleckéket venni. Csoda, ha arra vágyott, hogy a többi gyerekhez hasonlóan a vízbe merülhessen, és normális legyen?

Az álmok aztán fokozatosan megszűntek, helyüket tipikusabb rémálmok vették át. Fogak a tenyerében, akár a véres gyöngyök. Menekülni próbál, de nem tud, a lába elnehezül és megbicsaklik. Egy vizsga, amire nem tanult. A nap második felére a részletek elhalványultak, és az alvás ismét biztonságot és menedéket jelentett.

Most más a helyzet. A töredékek, amikre emlékszik, izzó szilánkokként égetik az elméjét. Egy másik kéz nyirkos szorítását érzi a sajátján, a szájában ismeretlen szavak hullámzanak.

Mu dri-fúr.

Éjjel felébredt, és a motel vékony takarójába burkolózva halkan az iPhone-jába lehelte a szavakat, majd álmosan várta, hogy Siri fordítása megjelenjen a képernyőn.

Mo dheirfiúr.

Ír.

A húgom.

Hogy lehet idegen nyelven álmodni? Egy nyelven, amin sosem olvasott, amit sosem hallott?

Bár elhalványulna végre az álom! Lucy az útra koncentrál, a telefonja kijelzőjén villogó térképre. Még hat óra. Menni fog. Iszik egy kortyot a megmelegedett kólából, amit a benzinkúton vett, és hangosabbra veszi a podcastet, hogy Comber Bay rejtélye elterelje a figyelmét.

Danny Smith tipikus ausztrál vagány volt. Egy 1980-ban készült, megfakult fényképen ugyanazon a parton látjuk, ahol később nyoma veszett: egy szörfdeszkának támaszkodik, arccsontját cinkcsíkok borítják, mintha harci festék volna. Haja oldalt rövid, hátul hosszú, színes fecskét és kagyló nyakláncot visel.

Barátai a szokásos dolgokat mondták el róla: a buli lelke, a tipikus szomszéd srác, akit mindenki kedvel, a csajok döglöttek utána.

Szörfös vízimentő volt, remekül úszott, és úgy ismerte a partot, mint a tenyerét.

Ám egy nap, amikor szokás szerint felkapta a törülközőjét, és úszni ment, sosem tért vissza.

Lucy elképzeli, ahogy a hullámok összezáródnak a férfi teste fölött, akár a fehér állkapcsok. Nem hisz a sorozatgyilkos-elméletben: nem túl valószínű, hogy egy gyilkos három évtizeden át gyilkoljon, és bizonyíték sincs ilyesmire, hiszen egyik holttest sem került elő. Bár az még furcsább feltételezés, hogy a férfiak egyszerűen megfulladtak. Egy másik true crime podcastből megragadt a fejében pár részlet – az emberi holttest a bomlás során gázokkal telik meg, amitől lebegni kezd, és a partra sodródik. Tehát finoman szólva különös, hogy a Nyolcak közül – a podcast így nevezi az eltűnt férfiakat – senkit sem találtak meg.

Miután ismertetik a többi eltűnés körülményeit is – a vietnámi veterántól kezdve, akinek 1966-ban veszett nyoma, egészen a csavargó szörfösig, akit 1997-ben láttak utoljára –, a műsorvezetők rátérnek az epizód elején beharangozott természetfeletti elméletre.

Ha a kriminológia nem is tudja a választ, talán a tudomány igen.

A kutatók szerint az eltűnésekért a terület szokatlan árapálymintázatai lehetnek felelősek. Amikor gyorsan mozgó, ellentétes irányban közlekedő árapályáramlatok találkoznak egymással, veszélyes örvény keletkezik, amely egész hajókat képes a mélybe szippantani. Az örvény vagy más árapály-anomália egyéb helyi eseményekre is magyarázatul szolgálhat, például egy XIX. századi hajótörésre, valamint a gyermek megtalálására az Ördögkilátónál, aki egyes elméletek szerint egy másik, kisebb hajótörés egyetlen túlélője.

Örvények. Lucynek az Odüsszeia jut eszébe: a habzó, tágra nyílt szájjal lesben álló, prédára leső Karübdisz.

Amikor közelebb ér Comber Bayhez, lehúzódik, hogy megnézze a térképet. Némi riadalommal látja, hogy Em már egy csomó üzenetet írt neki, és van egypár nem fogadott hívása is az egyetemi adminisztrációtól. Egy hangüzenet is jött, de nem hallgatja meg, az sms-ekkel sem törődik. Ben persze nem jelentkezett. A lüktető csalódottság helyét a szégyen veszi át.

A nyári szünet hosszú, unalmas heteiben elég volt, ha megszólalt a telefonja – jelezve a fiú újabb üzenetét –, és a szíve máris nagyot dobbant. De ennek vége.

Megnyitja az utolsó WhatsApp-beszélgetésüket, és újra elolvassa, amit a fiú azelőtt írt, mielőtt Lucy éjjel megjelent a szobájában.

Lucy, tényleg annyira sajnálom, ami történt. Sosem akartam, hogy a fotód nyilvánosságra kerüljön, főleg nem így. Már tudom, hogy nem lett volna szabad megmutatnom senkinek az engedélyed nélkül, de mivel nem kérted kifejezetten, hogy ne tegyem, eszembe se jutott, hogy gond lenne. Nyilván fogalmam sem volt, hogy a közösségi médiában landol. Remélem, meg tudod bocsátani nekem ezt a hülye hibát.

Ahogy újraolvassa a szabadkozást, mélyen megdöbbenti a hangnem, a nyafogó önigazolás. Vajon az ügyvéd apuka segített Bennek megalkotni a narratívát, miszerint semmi rosszat nem tett azzal, hogy megmutatta a barátainak a fotót, ő ugyanúgy áldozat, mint Lucy? Nem azt sajnálja, amit tett, döbben rá most, hanem, hogy lebukott. Hogy egy rövid pillanatra a lány kezében volt a jövője.

Végül viszont Lucy a saját jövőjét dobta el.

Visszakanyarodik az útra. Most arra kell koncentrálnia, hogy eljusson Jesshez, bár a nővére a jelek szerint tudomást sem vesz a folytonos sms-ekről és hívásokról. Lucyben lüktet az idegesség: mit szól majd Jess, ha bejelentés nélkül megjelenik az ajtóban?

Ismét eszébe jut az érettségije utáni első karácsony. Akkor látták egymást utoljára.

A vizsgákat ragyogó eredménnyel tette le: ezekkel a jegyekkel egyértelmű volt, hogy felveszik a Hume Egyetem kommunikáció szakára, és megszerezheti Ausztrália legkiemelkedőbb újságírói diplomáját.

Örömre, sőt, diadalra számított, de a fájdalom jócskán elrontotta a hangulatát. Egyre csak Jess hívását várta, de semmi sem jött – még egy gratuláló sms sem.

A szülei legalább büszkék voltak rá, bár továbbra is kételkedtek abban, hogy az újságírói karrier a megfelelő választás. Mindenesetre szétlocsolták a konyhában a garázsból előkerült poros pezsgősüveg tartalmát, és egy időre félretették a régi vitákat.

– Nem tudnál valami társadalmilag hasznos dologgal foglalkozni? – kérdezte az anyja, amikor Lucy arról áradozott, mennyire csodálja Nellie Blyt, Veronica Guerint, Christiane Amanpourt és Susan Sontagot. – Amivel valóban segítesz az embereknek?

Könnyű azt mondani, gondolta Lucy izzó haraggal. Az anyja terapeutaként dolgozott: minden reggel beült a rozsdás, kék kombijába, hogy átautózzon a legközelebbi nagyvárosba, Bourke-ba. Maggie Martin egy jótékonysági szervezet segítőközpontjában dolgozott, amelyet a leszakadó vidéki területek támogatására hoztak létre. Lucy tudta – nem mintha az anyja elmondta volna, de elolvasta a profilját a szervezet honlapján –, hogy a szakterülete a droghasználat, a depresszió és az önkárosítás.

Maggie esténként görnyedt vállal és megereszkedett vonásokkal jött haza, mintha lehúzta volna a munkája sajátos gravitációja. Ritkán mosolygott vacsora előtt – általában bonyolult, homályos eredetű ételeket készített, amelyeknek a hozzávalói alaposan próbára tették a helyi szupermarket készletét. Coq au vin, házi gnocchi, báránytagine. Úgy tűnt, a főzés ellazítja, vonásai kisimultak, a homlokáról eltűntek a ráncok. De a megkönnyebbülés nem tartott sokáig: reggelente ismét visszavánszorgott a kocsijához, és nekivágott a hosszú útnak, akár egy mártír.

– Jézusom, anya, nem a következő Rupert Murdoch akarok lenni – bosszankodott a lány. – Igenis segíteni szeretnék az embereknek. Kideríteni az igazságot, és érvényt szerezni neki.

És veled ellentétben élvezni akarom a munkámat.

– Édesem, a média mindenki életét tönkreteszi, a nőkét különösen – ellenkezett az anyja. – Nézd meg Lindy Chamberlaint, vagy azt a szerencsétlen Monica Lewinskyt.

– A nőknek is segíteni akarok! Mi van a #meetooval? Csak az igazság számít, semmi más.

– Régen én is ezt gondoltam. – Az anyja megtöltötte a vízforralót, jelezve, hogy a beszélgetésnek vége. – Aztán felnőttem. És egy nap te is fel fogsz, libuci.

Még mindig nem tudja, mitől változott meg az anyja véleménye egyik pillanatról a másikra. A tizennyolcadik születésnapján arra ért haza, hogy az asszony sietve leteszi a telefont, az arca szinte lángol a boldogságtól.

– Jess boldog szülinapot kíván! – csiripelte, Lucy pedig igyekezett lenyelni a sértettségét, amiért a nővére nem kérte a telefonhoz, és eszébe sem jutott, hogy ő maga köszöntse fel.

De az után az este után Maggie nem nyaggatta többé a karrierjével. Talán csak vágyálom volt, de Lucy szerette azt hinni, Jess mondott neki valamit, ő győzte meg, hogy támogassa a húga ambícióit.

Talán mégis törődik vele.

Az adventi időszakban ezzel a gondolattal vigasztalta magát, és lassan várni kezdte a nővére érkezését. Az apja karácsonyi fényekkel vonta be a verandát, az anyja pedig hetekig dolgozott a karácsonyi pudingon; a konyha megtelt a fűszerek és gyümölcsök árulkodó illatával.

Jess szenteste érkezett meg. Hosszú ruhájában és rojtos kendőjében, vállára omló, sötét hajával igazán nagyszerűen festett. Miközben együtt kibontogatták az ajándékokat, a háttérben halkan szólt a Last Christmas, és egy pillanatig úgy tűnt, minden rendben lesz. Talán Jess csak nem ért rá, egy új projekttel vagy új fiúval volt elfoglalva? Nemsokára megmagyarázza, esetleg még bocsánatot is kér?

De amikor az ünnepi asztalnál egymás mellett ültek, és még a karjuk is összeért, ha az étel szedése közben egymás felé nyúltak, Lucy megérezte a belőle áradó hideget, a távolságtartás hűvösét. Jess egy kérdést sem tett fel neki, és amikor Lucy arról érdeklődött, hogyan mennek a dolgok Sydney-ben – mi a helyzet a festéssel, a lakással –, rövid, felületes válaszokat adott.

Mintha Lucy csak álmodta volna azt a pár hónappal korábbi közös hétvégét, amikor olyan jól érezték magukat, hogy végül együtt ugráltak Nick Cave dalaira. Talán még a nővéréhez kötődő gyerekkori emlékeit is csak bebeszélte magának. Jess tényleg a térdén lovagoltatta, és altatódalt énekelt neki? Sütőpapírt terített szét a konyhaasztalon, és zsírkrétával túlvilági erdőket és tengermélyi barlangokat rajzoltak együtt?

Alig hitte el, hogy mindez valóban megtörtént. Még most sem hiszi.

A Comber Baybe vezető utat zöld, alacsonyan és szorosan az autók fölé hajló gumifák szegélyezik. Lucy lehúzza az ablakot, és beszívja az illatos levegőt: az eukaliptusz és a fűzfa mámorító, édes szagát. Hallja a kabócák zümmögését, egy szarka torokhangú rikoltását. Az ismerős hangok nyugalommal töltik el.

Szinte el is felejtette, hogy a tengerpart közelében van, amikor az egyik oldalon a bozótos hirtelen eltűnik, és elé tárul az öböl. Megdobban a szíve, és gyorsan a visszapillantó tükörbe les, mielőtt lelassít. A látvány lélegzetelállító: a vörösen villogó banksiaszálakkal tarkított zöld bozótos helyén homokkőszikla magasodik, mögötte a valószerűtlenül, festményszerűen fénylő tengerrel. Sosem látta még a kék ilyen sok árnyalatát: a sziklák közelében csillogó türkiz, távolabb, a tenger belsejében olyan sötét, hogy szinte fekete. Lucy borzongva gondol a hullámok alatti világra.

A partvonal elkanyarodik, így jó kilátás nyílik az öböl túloldalán a barlangokkal lyuggatott sziklára. Az Ördögkilátó. Már látta a helyet Jess képeslapján, de a kép nem adja vissza a sziklafal hátborzongató hangulatát. Élőben a barlangok nagyobbnak és sötétebbnek tűnnek, különösen az egyik, a vízhez legközelebb fekvő elég nagy ahhoz, hogy egy démont képzeljen bele, aki szüntelenül a tengert fürkészi.

Lucy szúrást érez a gerince aljánál. Talán azért, mert tudja, mit tenne a víz a bőrével. Elképzeli, hogy a hullámnyelvek lecsapnak rá, letépik a húsát, és nem marad belőle más, csak fehéren csillogó csont.

Vagy talán a podcast, az eltűnt és vélhetően vízbe fulladt férfiak miatt érez így. De a hasogató félelem mellé különös vonzás társul: alig tudja elszakítani tekintetét a fényes, part felé gördülő hullámoktól. Egy része közelebb akar menni, érezni a vízcseppeket az arcán, a szikla simaságát a tenyere alatt.

Hirtelen megszédül. Nyilván a fáradtság miatt, nyugtatja magát. Meg kell állnia, pihennie kell. Újra megnézi a telefonját: Jess még mindig nem kereste. Sebaj. Már nem sokáig hagyhatja figyelmen kívül a húgát.

A bozótost és a partot a főút választja el egymástól. A vízzel szemközti parkolóban néhány szedán áll, a tetejükön horgászbotokkal vagy szörfdeszkákkal. Lucyt meglepi, milyen gyér a forgalom, pedig az ég kéken ragyog, akár egy fényes kupola. De hát tanítási időszak van és hétköznap.

A parkolóval szemben kifakult napellenzőjű üzletek sorakoznak – egy vegyesbolt, ahol a hirdetőtábla szerint mindent lehet kapni a Sydney Morning Heraldtól a horgászfelszerelésig, egy posta, egy fagyizó és egy fish and chipses, az utóbbi kettő kong az ürességtől. A szomszédos kávézó ablakai is sötétek, csak néhány szék és asztal áll az ajtó előtt.

Különös, milyen hétköznapinak tűnik ez a hírhedt hely. Ráadásul még Dawes Plainnél is kisebb. Jess nem illik ide – mindig is nagyvárosi embernek tűnt, folyton Sydney kocsmáiról és az MCA vagy a Nemzeti Galéria legújabb kiállításairól beszélt. Csupa olyasmiről, amit a húga és a szülei sosem láttak és nem is értettek. Úgy viselte a várost, akár egy láthatatlan köpenyt, ezzel is megakadályozva, hogy túl közel kerüljenek hozzá.

Lucy mégis látja, miben rejlik a városka vonzereje. Egyszerűen minden szép itt – a kusza bozótos, a táncoló hullámok, a végtelen égbolt. Mintha a hely el akarna nyelni, és te örömmel adnád át magad neki.

Miután elhagyja az üzleteket, ismét lelassít, és a Maula Streetre kanyarodva szemügyre veszi a város többi részét – néhány ház, egy takaros, vörös téglából épült templom. A tengerpartot már elhagyta, az út most a sötét, sűrű bozótosba vezet. A bal oldalon hirtelen a szemébe tűnik egy tábla, már ha annak lehet nevezni a vörös gumifába vésett hevenyészett betűket. Az aszfaltozatlan földutat is mintha csak az itt lakók törték volna maguknak. Lucy összeszorítja a fogát, ahogy a kocsi rázkódva halad a sziklák fölött, a hosszú faágak a szélvédőt karcolják.

A leágazásnál, egy ház mellett elhaladva, az út balra kanyarodik. Lucy hunyorog, a gumifák ágai közt néha már felvillan a vakítóan kék ég. Az út egyre meredekebb lesz, a Honda küzd a lejtővel, és a lány orrát sós tengerszag csapja meg. Ekkor végre megpillantja a sebhelyes fatörzsek között álló Cliff House-t.

Régi, föderációs stílusú épület, a fát már csontfehérre koptatta az idő. Nagyobb, mint gondolta – kétszintes, az elöl körbefutó verandára súlyos gumifalevelek lógnak. A postaláda mellett régi, félig elkorhadt ingatlanos tábla kókadozik, a rajta lévő eladva felirat ellenben frissnek és újnak látszik. Lucy eltűnődik, vajon mióta árulhatták már a házat, mielőtt Jess megvette. Talán jó ideje lakatlan volt: az egyik ablakot műanyag fedi, mintha valamikor betörték volna. Egy faágon ócska madáretetőt pillant meg, amiről rögtön az anyja jut eszébe, de gyorsan visszanyeli a feltörő honvágyat.

Ez a hely nem is állhatna távolabb a takaros Dawes Plain-i parasztháztól, ahol felnőttek, nem beszélve Jess teraszos lakásáról Sydney-ben. Tényleg hihetetlen, hogy a nővére ilyen helyen él: Lucy fejében megfordul, hogy rossz címre jött, ám ekkor megpillantja a ház mellett parkoló kékeszöld Fordot – Jess ezzel jött haza azon a bizonyos utolsó karácsonyon.

A nővére netán ideg-összeroppanást kapott, azért menekült Comber Baybe? Lucy próbálja felidézni, amit a szülei meséltek erről a témáról tavaly év végén, nem sokkal azelőtt, hogy megérkezett Jess szülinapi képeslapja.

– Hogy van Jess? – érdeklődött Lucy az egyik szokásos, heti FaceTime-beszélgetésen. – Szerintetek idén hazajön karácsonyra?

A szülei egymásra pillantottak. Mintha valami kimondatlan megegyezést látott volna köztük, és amikor ismét a kamera felé fordultak, az anyja szólalt meg, az apja pedig lesütötte a szemét. A homlokán újabb ráncok jelentek meg – ezt Lucy már korábban is észrevette, ha Jess került szóba.

– Nem hiszem, édesem – felelte az anyja. – Ami azt illeti, épp költözik. Vett egy kis házat a déli parton, egy Comber Bay nevű helyen.

– Comber Bay? Mi… ahonnan annyi ember eltűnt? Mi a francért akar ott élni?

– Ki tudja – sóhajtott fel az anyja, és sietve témát váltott. – Jess ilyen, nem igaz? Kész rejtély.

Lucy kicsatolja a biztonsági övét. Ólmos fáradtság zuhan rá; meg kell mosdania, és ennie is kéne. Hirtelen sírhatnékja támad. Mi van, ha Jess bosszús lesz, amikor meglátja, vagy egyenesen dühös, amiért rátalált itt, ezen az isten háta mögötti rejtekhelyen? Legszívesebben visszatolatott volna, hogy hazamenjen Dawes Plainbe.

De aztán kezébe veszi a műszerfalon heverő képeslapot, megfordítja, és újra elolvassa a szöveget: Szólj, ha van időd elugrani hozzám.

Biztos nem írt volna ilyet, ha nem gondolja komolyan, ugye?

A kocsiajtó nyíló hangja kísértetiesen harsánynak tűnik, hiszen körös-körül nem hallani mást, mint a bokrok halk zizegését. Lucyt nem lepné meg, ha Jess rögtön megjelenne az ablakban, de az üveg mögött továbbra is csak a mozdulatlan sötétséget látni.

A lány komoran tesz pár lépést a ház felé. Onnan, ahol áll, a ház bal oldaláról az egész épület elé tárul, és a lélegzete is elakad a látványtól. Így már van értelme a Cliff House, vagyis Sziklaház névnek: a hátsó udvar helyén zuzmófoltos sziklák zuhannak az alattuk húzódó mélységbe. A bozótoson keresztül ki tudja venni a tengerpart fehér foszlányait, az óceán kék csillogását. A lélegzete lehetetlenül hangosan reszket a fülében, míg rá nem jön, hogy nem saját magát hallja, hanem a partnak csapódó hullámok hangját.