A gézengúzok a Balatonnál

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

„Színház az egész világ”

Keserű komédia

Marco Polo

Ifjúsági regények

A Sánta Bölény

A genovai fogoly

Rájuk fújt az Isten…

A gézengúzok meg az idegenforgalom

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Az a híres Háry János

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Családregény

Annyi év után

Novelláskötetek

Kék Adria és más elbeszélések

A legelső törvény – fantasztikus novellák

Színdarabok

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Botrány a suliban

Rónaszegi Miklós

A gézengúzok
a Balatonnál

Első kiadás:
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest 1986
Sajdik Ferenc rajzaival

© Rónaszegi Miklós, 1986
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2026

ISBN 978-3-9827283-8-4

www.ronaszegimiklos.com

Első fejezet,

amelyben Tercsi nem tudja, mit beszél, mégis örömmel csomagol. Aput mintha bunkóval vágták volna fejbe

Hogyha Tercsi tudta volna mit beszél, talán meg se mukkan.

De hát nem tudta, ezért megmukkant. Kimondta, ami a nyelvén volt, és hozzá a vállát is vonogatta.

– Micsodaaa?! – kapta fel a fejét az édesanyja, aki a szokásos reggeli lótás-futás közben eddig nem nagyon figyelt a lányára. – Tudod te egyáltalán, hogy mit beszélsz?

Tercsi nem tudta, ezért nagyot sóhajtott és megismételte.

Szekeres Bélánénak leesett az álla meglepetésében. Noha már a kilincset fogta, visszafordult, és egy „jaj, el fogok késni!” felkiáltással leroskadt az előszobai kis padra.

– Tercsikém, hogy jut ilyesmi az eszedbe?

– Eszembe jut – huhogta a lánya.

– De hát ilyesmi…

Tercsi vállat vont, mint akit ez a körülmény nem érdekel.

– Eszedbe jut, eszedbe jut! – ismételte sopánkodva az édesanyja. – Hát azt hiszed, olyan vidám dolog… az olyasmi?

Tercsi ismét vállat vont.

– Nem tudom – felelte vészterhesen –, de legalább történne valami!

E kijelentés nyomában meglepően hosszú csend támadt. Bizony farkasszemet nézett anya és leánya. A nagy csöndben hallani lehetett, hogy zúg a lift a lépcsőházban.

Szekeres Béláné arcvonásai egyszerre csak megkeményedtek.

– Vagy úgy! Hát innen fúj a szél? Unatkozik a kisasszony.

Tercsi nem felelt, de bólintott. Őszinte gyerek volt.

– Mintha bizony nem volnának pajtásai a kisasszonynak. Azok a híres gézengúzok!

– Nincsenek.

– Hogyhogy nincsenek? Jaj, nincs egy percem se!

– Ahogy neked nincs egy perced se, úgy nincs nekem egy pajtásom se. Mert tudd meg, anyu, hogy azt terveztük, együtt nyaralunk majd idehaza, Budapesten. És már mindenféle mókás dolgot kitaláltunk. Például hogy szervezünk egy babakereső szolgálatot[1]… meg ilyeneket.

– És mi akadálya? Jaj, elkésem!

Tercsi kétségbeesetten legyintett.

– Csak annyi akadálya van, hogy te megint elkésel, és hogy Bercit meghívta a nagymamája Tihanyba, és viszi magával Karcsit is, mert annak meghalt a papája, és a mamája idegszanatóriumban van, és ő nem tudja saját magát nevelni, így aztán mehet Tihanyba! Érted?

– Értem – bólintott Szekeresné, noha nem értette.

– És én erről már beszéltem, és kértelek is, hogy beszélj a Berci mamájával, hadd mehessek én is, de te nem beszéltél, mert folyton rohantok, és most ők ketten mennek… én pedig itthon várom…

– Hogy történjék valami… és mert minálunk se árvaság, se szanatórium, se nagymama, se semmi, a kisasszony mindenféle ostobaságokat beszél. Hát hogy ne unatkozz, kislányom – keményedett meg a Szekeresné hangja –, tessék beágyazni, porszívózni, mosogatni. Szaladj le a boltba tejért, vajért, kenyérért, és végy még húsz deka sonkát is meg egy doboz tojást. A nagy szatyrot vidd, hogy elférjen benne minden. Uramisten, igazán elkéstem!

Azzal felpattant az előszobai kis padról, és talán hanyatt-homlok rohant volna kifelé, ha a szeme sarkából észre nem veszi, hogy Tercsi – néz.

Ó, hát Tercsi nézni aztán jól tudott. A fejét oldalt hajtotta, nagy szemét elkerekítette, a száját fájdalmasan biggyesztette. Az ilyesmire mondják, hogy „beszédes tekintet”. Most például arról beszélt ez a tekintet, hogy Tercsi könyörög is, vádol is, és legfőképpen önmagát sajnálja, mert itt fog megaszalódni a fővárosi meleg nyárban, ahelyett hogy gézengúz pajtásaival együtt lubickolna a Balaton hűs vizében.

Szekeresné megértő anyuka volt, ámbár kissé kövérkés. Egyvalamit azonban nem állhatott: az effajta nézést.

Még egyszer visszafordult hát.

– Butaságot mondtál, és ezért haragszom. – Majd hirtelen megenyhült, szinte elcsuklott a hangja. – De meglesz, amit kérsz. Biz’ isten meglesz! Még talán jó is, ha arra az időre elutazol a pajtásaiddal, ahelyett hogy itthon lábatlankodnál. De most már igazán elkéstem!

Azzal elviharzott.

A kis padra most Tercsi ereszkedett le, és bugyután nézett maga elé. Volt valami érthetetlen anyu szavaiban és hirtelen távozásában. Máskor sosem megy el hazulról puszi nélkül, most pedig elfeledkezett róla.

Ezek szerint nagyon haragszik.

De ha nagyon haragszik, miért ígérte, hogy „meglesz, amit kérsz”?

Vagyis mégse haragszik olyan nagyon.

Miért is haragudna? Végtére is ő nem mondott semmi különöset. Csak ennyit:

– Anyu… ti mikor váltok el?

Mire anyu visszafordult, és leroskadt a kis padra.

– … hogy jut ilyesmi az eszedbe?

Akkor pedig ő:

– … legalább történne valami…

Tercsi megrántotta a fejét, hátradobta a szemébe hulló haját. Akkorát sóhajtott, hogy a függöny is meglebbent. Igaz, ami igaz, ilyesmit nem mond az ember a szüleinek, hanem örül, ha nyugton vannak. Állítólag a válópert a gyereklélek nagyon megsínyli, és neki semmi kedve a sínylődéshez.

Butaság volt persze… de az a fontos, hogy anyu mégse haragszik, és minden rendben lesz.

Ezen annyira felvidult, hogy csöppet sem érezte tehernek sem a takarítást, sem a bevásárlást. Egyetlen óra alatt megvolt az egésszel, pedig nem siette el.

Akkor aztán neki a telefonnak!

– Halló, Berci! Hurrá, Berci!

Köztudomású, hogy a Gézengúzok Nagy Szövetségének három tagja van: Tercsi, Karcsi, Berci.

Mármost ahol a fiúk vannak többségben, az egyetlen leánynak illik úgy viselkednie, hogy méltó legyen a férfineműek társaságára.

Elsősorban illik úgy csomagolnia.

Tercsi előbb szép rendben kirakta a díványra mindazt, amit magával akart vinni. Így tanulta édesanyjától. Csak a legszükségesebbeket persze, mert túl nagy csomaggal megjelenni – nahát, a fiúk egész úton heccelnék.

Az alsónemű nem sok helyet foglal, abból három váltást is lehet vinni (kell is), aztán a fürdőruha el nem maradhat, hozzá a fürdőpapucs; tartóban a szappan, tartóban a fogkefe, hozzá pohár is. Persze törülköző kettő, sőt három (jó vastag frottírtörülközők), továbbá ruha, mert ahhoz a nénihez hátha vendégek is jönnek, meg egy másik ruha, ha kirándulnak (egész nap a vízparton sem lehet lebzselni), azám, de hátha hidegre fordul az idő! Akkor a nyitott szandál mellé egy zárt cipő is elkél, meg a farmernadrág meg egy pulóver… az ám, és a tréningruhát sem lehet kihagyni.

Tercsi szép rendben-csendben csomagolt. Amikor a dívány kicsinek bizonyult, a holmikat tovább rakta a székekre meg a fotelokra.

Eltelt a délelőtt, sőt a délután nagy része is. Az előszobai szekrény tetejéről nagy nehezen letornázta apu kerekes utazóbőröndjét (majdnem a fejére esett), és mindent belerakott.

Ami kimaradt, az a hátizsákba került.

Na, ezzel aztán készen is volt. És amikor az előszoba csengője megszólalt, a jól végzett munka derűjével az arcán rohant ajtót nyitni.

Apu jött haza előbb.

– Szia, apu, képzeld, anyu elenged a fiúkkal, és talán már beszélt is a Berci mamájával…

– Hallottam! Mindent tudok – mosolygott apu. – Azt is tudom, hogy kiskegyed mindenféle szamársággal szomorítja az édesanyját. Hát mondd, Tercsi, hogy jut ilyesmi az eszedbe?

– Áh, nem gondoltam komolyan – motyogta Tercsi rosszat sejtve.

Apu azonban nem úgy festett, mint aki nagyon haragszik. Igaz, ő soha semmiért sem tud úgy igazán haragudni. Ha nagyon nem tetszik neki valami, megvakargatja a bajuszát meg a szakállát, és kijelenti, hogy ez vagy az nem tetszik neki, sőt haragszik érte – de azzal aztán be is van fejezve.

Most például megsimogatta a Tercsi fejét.

– Na, te gézengúz – mondta. – Terítsd meg gyorsan a konyhaasztalt. Mire anyu hazaér, kivágjuk a vacsorát, mint a huszonegyet!

Anyu szerencsére késett, ezért apunak volt ideje a főzőcskére. Rántotta készült csíkokra vágott sonkával és zöldpaprika-karikákkal. Amikor a csengő megszólalt, és anyu az előszobában felkiáltott, hogy „Jesszus, mit csináltál?!” – már csak a reszelt sajtot kellett rászórni az illatozó konyhai költeményre.

Anyu kétségbeesetten tárta szét a kezét. Mindkettőben egy-egy megtömött szatyor volt.

– Jaj, Béla, legalább előre szólnál, ha ilyen meglepetésre készülsz! Most hiába vásároltam…

– Ha szóltam volna, hol marad a meglepetés? – nevetett apu. – Semmi baj, berakjuk a hűtőbe, amit vettél.

Anyu még egyszer – és nem is egyszer – kijelentette, hogy nem szereti az effajta meglepetéseket, mert így sem az időt, sem a pénzt nem tudja beosztani. Aki anyut nem ismeri, azt hihetné, valóban fel van háborodva, de hát az az igazság, hogy mégiscsak jólesett neki apu serénykedése. Nem kellett holtfáradtan főzőcskéznie, hanem rögtön terített asztal mellé ülhetett.

A vacsora a szokásos vidámságban telt. Apunak jókedve volt, dudorászni kezdett – hanem a beszélgetés csak nem indult.

– Hát… mi újság a hivatalban? – kérdezte anyu.

– Á… semmi – felelte apu, és mosolygott.

– Mit szóltak a dologhoz?

– Semmit. Hiszen máshol is előfordul.

– Az igaz. Nekem is mondták, hogy ugyan miért bánatoskodom. Legjobb, ha minél hamarabb túl vagyunk rajta.

Furcsa párbeszéd volt, Tercsi nem is értette. Apu hangjára lett figyelmes.

– Azám, Tercsi, mit olvasol te mostanában?

– Én… mi?… ho?… há?… Semmit.

– Ez a baj – bólogatott apu, miközben egy villára szúrt kenyérdarabbal gondosan kitörölgette a rántottás tányért, „hogy holnap szép idő legyen”. – Aki nem olvas, unatkozik. Amikor akkora kölyök voltam, mint ti most, sosem unatkoztam. Hej, milyen pompásan olvastam az eperfa alatt!

Tercsinek kissé elszorult a torka. Még utóbb egy könyvet kap vonatjegy helyett.

– Már becsomagoltam – nyekeregte.

– Nagyon helyes. Majd átnézem – bólintott anyu.

– A nagy bőrönd meg a kis hátizsák. Csak annyi.

Ezen aztán a Szekeres házaspár legalább öt percig nevetett egyfolytában. Felálltak a vacsoraasztaltól, és megcsodálták Tercsi csomagolási remekművét. A nevetést akkor sem tudták abbahagyni. Anyu megadta a reggeli puszitartozást, sőt meg is toldotta még néhány újabb puszival. A két szülő aztán együttes erővel becsomagolt, s lám, minden szükséges belefért a kis hátizsákba. Az immár kiürült nagy bőröndöt apu tette vissza az előszobai szekrény tetejére. A szekrény neki is magasnak bizonyult, a bőrönd pedig olyan kajánul viselkedett, hogy váratlanul visszacsúszott, és ráesett apu fejére.

Amikor nagy vidáman lefekvéshez készülődtek, anyu elkezdte szokásos szülői intelmeit sorolni. Hogy a Berci nagymamája idős néni, tisztelettel beszéljen vele, ne rohanjon el rögtön a fiúkkal a vízpartra, hanem segítsen a mosogatásban, takarításban. A padláson fog aludni, ha felkelt és szellőztetett, hozza rendbe az ágyát, egyszóval a Berci nagymama lássa, hogy Szekeres Terézia nem valami erdőből szalajtott vadember… Arról már nem is beszélve, hogy tartsa vissza a fiúkat mindenféle hóbortos dologtól, nem kell folyton gézengúzoskodni. Rekkenő napsütésben ne aludjon el a vízre tolt gumimatracon, és nem kell versenyezni sem, hogy ki tud tovább a víz alatt maradni… mert valamelyikük végleg ott marad, aztán kész a tragédia.

És így tovább és így tovább.

Tercsinek már majd leragadt a szeme az álmosságtól. A végén csak bólogatni tudott a teméntelen jó tanács hallatán.

Még az is megfordult a fejében, talán jobb volna bizony, ha itthon maradna…

Erre a gondolatra megrázkódott, és egy pillanatra magához tért nagy álmosságából. Ugyan miért is jutott ez az eszébe?

De nem tudta okát adni. Hacsak azt nem, hogy már valósággal elkábult anyu jó tanácsaitól.

Fogmosás, mosakodás, aztán zsupsz be az ágyba!

Alighogy letette a fejét, máris elaludt.

Másnap reggel. A Déli pályaudvar…

De mégsem. Ne szaladjunk az időben annyira előre!

Maradjunk még kissé a Szekeres család lakásában. Eloltottak már minden lámpát.

Ha Tercsi nem volna olyan álmos… ha ébren szuszogna az ágyban, talán meghallaná, miről suttognak a másik szobában a szülei.

Dehogy suttognak. Hiszen az már hangos beszéd.

– Fantasztikus!

– Szinte lángolt a pofija.

– Hogy váljunk el…?

– Hogy történjen valami!

Halk kuncogás. Apu kuncog.

– Hallod-e, Pirikém! Ha a gyerek annyira akarja…

Hosszú hallgatás a válasz. Aztán egy nagyon halk cuppanás.

– Béla, te sötét alak… Elkényeztetnéd azt a gyereket.

Megint hosszú hallgatás. A két szülő Tercsi nevelésén tépelődik. Nem kis gond egy jó szülőnek.

– Ti, férfiak semmit sem vesztek komolyan – ezt persze anyu mondja. – Ennek a gyereknek sivár az élete. Élményekre vágyik, ehelyett itthon rostokol. Unatkozik.

– Sivááár? – Nem lehet eldönteni, hogy apu csodálkozik-e vagy ásít. – Ha annyira sivár, miért nem ment el nyári táborba. Vagy miért nem olvas?

– Olvas, olvas.

– Bújnia kéne a könyveket.

– Bújja, bújja.

– Akkor mi a búja?

– Hogy nyár van és napsütés. A Berci anyja is mondta, hogy ilyenkor a szabadban a helyük. Te persze hagynád, hogy itthon görnyedjen egy könyv fölött.

– Miért itthon? Én is az eperfa alatt olvastam.

– Na és kérdem, van nekünk eperfánk itt az emeleten? Nincs nekünk eperfánk. Akkor hát meg kell ragadni minden alkalmat, hogy a gyereknek valami igazi nyarat, szabad levegőt adjunk.

– Nagyon helyes. Semmi kifogásom ellene. – Apu hangja készséges, beleegyező, de kissé bizonytalan volt. – Most hát ez a kedves, ismeretlen nagymama elvállalja a lányunkat is. Ezzel a dolog el van intézve.

Gondolatébresztő, hosszú csendesség támadt megint. A városi lakásokban éjszaka sincs soha igazán sötét. Az utakon suhanó autók fényei végigkúsznak a fehér mennyezeten, akár az óramutatók.

– Nincs elintézve a dolog – hallatszott anyu komor suttogása. – Te persze mindig a dolog könnyebbik oldalát keresed. Mert ez még nem elintézés. Ettől a gyerek élete még sivár marad.

Szekeres Béla felkönyökölt az ágyban.

– Figyelj rám, Piri – kezdte. – Az én életem sem volt egy farsangi mulatság. Libát legeltettem, a húgaimra vigyáztam, az öreg iskolában hol tanultunk, hol meg üléseztünk, és mire odajutottam, hogy örülni is tudjak valaminek, már pénzt kellett keresnem. És felnőtt fejjel tanulnom tovább.

Most a felesége hallgatott egy sort.

– Aztán feleségül vettél, és azzal újabb gondok, mi? – kérdezte némi szorongó szemrehányással a hangjában. – Hát éppen ezért kell a gyereknek megadni mindent.

Apu fújt egyet. Persze nem komolyan.

– Mindenük megvan. Tévé, sportszakkörök, könyvtár, pajtások. Egy kis fenekelés talán hiányzik.

– Én is szigorú voltam hozzá ma reggel. Azóta is bánt a lelkiismeret.

– Na látod… Hát akkor mi a teendő?

Szekeres Béla sokesztendős gyakorló férj és édesapa, lám, elkövette a szokásos hibát. Megkérdezte a feleségétől, hogy mi a teendő.

A felesége pedig – megmondta.

– Anikóval, a Berci anyjával már mindent megbeszéltünk. Felhívta a nagymamát is. Nagyon kedves, életrevaló néni. Az is benne van a dologban.

– Atyaisten! Benne van? Miféle dologban?

– Csak ne óbégass! Holnaptól ugyanis szabadságon vagy… két napot egyedül is kibírok idehaza. Te pedig holnap titokban a gyerekek után utazol. Rendezz nekik valami mókás dolgot. Valami titokzatosat. Rejtvényháborút vagy hadimicsodát. De nehogy a szemük elé kerülj, mert halálra sértődnek! Tudod, hogy mennyire büszkék az önállóságukra. Reggel odaadom a címet, ahol megaludhatsz. Addig törd a fejed. Valami mókás dolgon, valami élményen… ami egy kis színt vinne a gyerekek sivár életébe!

Szekeres anyu is felkönyökölt, és száját csücsörítette, hogy előre is hálás hitvesi csókot cuppantson a férje orcájára. A cuppantás azonban a levegőt találta.

Szekeres apu úgy dőlt hanyatt a párnán, mint akit bunkóval vágtak fejbe.

______________

[1]  Lásd: A gézengúzok meg az idegenforgalom c. regényt!

Második fejezet,

amelyben megy a vonat, megy a vonat… és a gézengúzok különös útitársat kapnak. Bende bácsi meg a halál

Másnap reggel.

Budapest legnagyobb, legmodernebb pályaudvara: a Déli pályaudvar!

De mit is beszélek?! Hol van az már!

A gyorsvonat vidáman robogott a Balaton irányába. Elhagyta rég a hatalmas pályaudvart, átcsattogott a váltókon, átsuhant egy sötét alagúton, aztán napsütötte mezőkön, réteken futott tovább. Mint valami óriási forgószínpad nyájas tájképei, úgy fordult az ablak elé megannyi kisebb-nagyobb falu, város.

Tercsi tegnap este holtfáradtan feküdt le, mégis hajnalok hajnalán ébredt. Apu is, anyu is felajánlotta, hogy kikíséri a vonathoz – na de még csak az kellett volna! A fiúkat sem kíséri ki senki!

(Arról persze Tercsi nem tudott, hogy Berci ugyanilyen harcot vívott a szüleivel. No hiszen, még hogy kikísérnétek? Mint egy dedóst! Hiszen Tercsit se kíséri ki senki!)

Így aztán jó félórával a vonat indulása előtt már ott szobroztak mindketten a Déli pályaudvaron. Lesték a tömeget, mikor tűnik fel Karcsi.

Karcsi azonban nem tűnt fel, és az első vonat a gézengúzok nélkül gördült ki a pályaudvarról.

– Aggódni fog a nagymamád, amiért lemaradtunk – mondta Tercsi, de Berci nagyvonalú legyintése megnyugtatta.

Inkább Karcsiért aggódtak hát, aki jó félórás késéssel lihegett elő. Levágta hátizsákját a betonra, és megtörülte verítékes homlokát.

– Ezer bocs’, ezer bocs’ és egy anyamedve! – lihegte. – Taxival jöttem, mégis elkéstem. Kösz, hogy megvártatok. Be kellett szaladnom anyuhoz, mert altatják meg mindenféle nyugtatót adnak neki. És nem akartam, hogy ha felébred, hát megijedjen. Hogy már fia sincs. Értitek?

Bólintottak.

– A főorvos bácsi azt mondta, rendes srác vagyok. És egy hétre elmehetek. Csak vigyázzak magamra. És azt is mondta, hogy az anyukád bejár majd hozzá – fordult Bercihez. – Hát irtó rendes anyukád van.

Berci kissé kihúzta magát, de igyekezett kellő higgadtsággal tudomásul venni a szép dicséretet.

Megvárták a következő vonatot. Arra aztán nagy zajjal és még nagyobb lihegések közben felcihelődtek. Azt hitték, tömött vagonokban kell majd helyért kutakodniuk, ehelyett egy teljesen üres kupéra leltek. Oda bevackolódtak, és nagy vidáman dumcsiztak.

Később az ablakhoz tódultak.

Előbb a póznákat számolták, de abba hamar beleuntak. Aztán azon versenyeztek, milyen hamar képesek elolvasni az állomások feliratait. De hát a vonatjuk gyorsabb volt… abbahagyták.

– Marhaság – mondta Karcsi.

– Már megint kezded?

– Mit kezdek?

– Hogy minden marhaság. Ami neked nem tetszik, marhaság.

– De hogyha marhaság.

– Én szeretek a vonatablakból nézelődni – kezdte Berci. – Az ember néha csuda érdekes dolgokat lát. Ha töltésen jár a vonat, beláthatsz a nagy gyárak udvarára, olykor még az üzemcsarnokokba is, ahol hatalmas gőzkalapácsok alatt szikrázik a tüzes vas, máshol meg traktorok szántanak, és az ekék nyomában mint óriási, fekete hernyó fekszik a friss barázda. Azt szeretem különösen, ha se ház, se út nincs, hanem csak a végtelen, dimbes-dombos földek, a távolban pedig fák. Olyankor szeretnék nekivágni az ismeretlen földnek.

Sóhajtott. Észre sem vette, hogy Tercsinek tátva maradt a szája.

Nemcsak a gyárak udvarára lehet belátni, hanem a házak udvarára is. Innen meglátni, ki a rendes és ki a rendetlen ember. Az utca felől szépek a házak. Ki vannak festve, úgy ám. Hanem az udvaruk! Némelyiké akár egy szemétdomb. Korhadt deszkák, törött üvegek, lyukas lavórok, mindenféle limlom között nő a bab meg a szőlő. Nézni is rossz!

– Na látod, hát azért nem nézem! – vágta rá diadalmasan Karcsi, és tüntetően lezöttyent az ülésre. Mint mindig, most is féltékeny lett Bercire, aki ha beszélni kezd, Tercsi úgy bámul rá, mint borjú az új kapura.

Na jó, hát mit csinálhat az ember, ha utazik? Semmit. Viszi a vonat, gondja semmi. Beszélgetni kezd. Hármuk közül Tercsinek volt a legtöbb mondanivalója. Elmesélte az előző nap történetét, és a két fiú hüledezve hallgatta.

– Ilyesmit mondtál?

– Nem komolyan.

– De hát akkor is.

– Azt hittem, óriási botrány lesz, de estére már anyu is megenyhült. Segített a csomagolásban. – Tercsi szokása szerint hátravetette a haját, majd kijelentette: – Nem hoztam volna ennyi cuccot, de hát a szülők… tudjátok.

A két fiú megértően bólintott. Karcsi azért csak megkérdezte:

– Miért pirultál el?

Tercsi a vállát vonogatta. Eszébe jutott ugyanis a nagy, kerekes bőrönd, de nem felelt. Később Berci megunta a nézelődést, és akkor Karcsinak támadt kedve hozzá. Szerencséje is volt, mert egyszerre csak felkiáltott:

– Huuú! Oda nézzetek!

Egyszerre ugrottak az ablakhoz. A távoli mezőn egy jókora nyuszi futott, nyomában egy róka loholt. A vonat dübörgésétől mindketten megijedhettek, mert a nyúl hirtelen félrevágott, a róka meg továbbvágtatott, aztán a nyuszi is ráhajtott – no hát most aztán úgy festett az egész, mintha a nyúl kergetné a rókát.

A gézengúzok a hasukat fogták, úgy nevettek.

Mégis jó dolog az ablakban nézelődni.

Nézelődtek is, vártak valami új cirkuszt, de egyelőre nem történt semmi. Helyette Tercsi kijelentette, hogy megkeresné azt a bizonyos mellékes helyiséget. Kimentek hát a kupéból, megkeresték a folyosó végén a 00 feliratú fülkét, egyenként be is vonultak, de aki benn volt, mást se csinált, csak vinnyogott a nevetéstől, mert a nyílt pályán száguldó vasúti kocsi úgy rángat és inog, hogy ember legyen a talpán, aki a dolgát el tudja végezni kisebb-nagyobb baleset nélkül.

Nem fértek a bőrükbe. Folyton csak nevettek. Amikor visszaértek a kupéba, azt számolgatták, mennyi még az idő Balatonfüredig. Ott kell majd kiszállni, ott vár rájuk Berci nagymamája.

– Irtó rendes néni. Majd meglátjátok. Mindig azt mondogatja: „Ne vegyetek komolyan. Én csak egy huncut öregasszony vagyok.”

– Miért, hogy vannak kedves öregek, meg vannak undokok is?

– Ugyan, Karcsi. Undokok?

– Igen… talán nincsenek?

– És miért, hogy vannak kedves fiatalok? És vannak undokok?

– És miért, hogy reggel felkel a nap, este meg lenyugszik?

– Huuú, huuú! – Karcsi a két karját lengetve huhogott.

– Ezt miért csinálod?

– Én is szeretnék szellemeskedni.

Berci megjegyezte, hogy megszomjazott. Tercsi buzgón bólogatott. Karcsi máris szedte elő a pénzét.

– Fizetek egy rundót – mondta nagylelkűen és felnőttesen.

– Még mit nem! Vendégeim vagytok, tehát én fizetek! – jelentette ki Berci, azzal máris kinyomakodtak a kupéból a folyosóra. Az étkezőkocsit keresték. Hogy megtalálják, át kellett botorkálniuk a vagonokat összekötő harmonikaszerű folyosókon, ami nagyon kalandos vállalkozás: az ember talpa alatt valósággal ugrálnak a nehéz acéllemezek, a rövid korlátok ide-oda mozognak, ráadásul akkora a zenebona-csattogás, hogy az az érzésed, menten a kerekek alá esel.

Anyu a lelkemre kötötte, hogy ne mászkáljak egyik vagonból a másikba.

– Arra való a harmonikafal, hogy felfogja az embert.

– Assz-üllőt-titejébbe-méééne-neemm-vott! – Karcsi éppen egy acéllemezen zötykölődött.

Azt akarta mondani, hogy harmonikafal a szülők idejében még nem volt.

Mire az étkezőt megtalálták, megállt a vonat. Székesfehérvárra értek. Megitták a jó hideg meggylevet, Berci fizetett, de közben az étkezőkocsi túlsó végébe pillantva megjegyezte:

– Furcsa.

– Mi furcsa? – kíváncsiskodott Karcsi.

– Majd elmondom.

Tudták, hogy hosszasan áll a vonat, kiugrottak hát a peronra, és ott futottak vissza a saját kocsijukhoz. Még ijesztgették is egymást: „Siess, mert mindjárt indul!” Siettek, mert itt többen is felszálltak, Székesfehérvártól kezdve a gyorsvonat meg-megáll majd a nagyobb állomásokon. Hiszen csak egy ugrás most már, és itt a Balaton.

A három gézengúz lihegve, csillogó szemmel és a meggylétől kissé pirosló szájjal rontott be a fülkébe.

Odabent egy kissé pocakos, középkorú férfi állt, és éppen kinyitotta Karcsi hátizsákját.

– Bácsii! Az az enyém! – süvöltötte Karcsi.

A három gézengúz harciasan és kipirult képpel állt az ajtóban. Látszott rajtuk, hogy készek szembeszállni bármilyen felnőtt tolvajjal.

A pocakos, középkorú férfi, akinek kerek képe, táskás szeme és nevetségesen gömbölyű, piros orra volt, csöppet sem jött zavarba. Bólintott, mosolygott, majd kissé gyűrött kalapját a mutatóujjával hátrapöccintette a tarkójára.

– De jó, hogy megjöttetek, gyerekek! – harsogta őszinte megkönnyebbüléssel. – Már azt hittem, itt hagyta valaki ezt a három csomagot. Éppen keresgéltem, hogy vajon hová van beírva a nevetek, címetek. Mert azt rögtön láttam, hogy gyerekeké ez a három csomag. Na, mondom, ha gyerekeké, akkor ezekkel az a szokás, hogy a holmikba beírják a tulajdonos nevét, olykor a címét is.

– Az én szatyromra rá van írva – bólintott Tercsi, és megenyhült a büszkeségtől, amiért az ő holmija előírásszerű.

– Kár, hogy nem az került a kezembe, hehehe! – nevetgélt a bácsi, és nagy komótosan helyet foglalt az egyik ülésen.

Fura bácsi volt. Úgy látszott, mintha kissé be volna csiccsentve, de mégsem terjengett körülötte borszag. Ellenben elővett egy cigarettát, rágyújtott, és akkora füstöt okádott menten, mint egy kitörésben lévő vulkán.

Karcsi magához vette a csomagját. Nem szégyellte a dolgot, szépen kinyitotta és megnézte, vajon benne van-e a pénztárcája.

Benne volt. Sőt a pénze is megvolt.

Egy pillantást vetett Bercire és Tercsire: a bácsi fel van mentve minden vád alól.

Hát a beszélgetés azért csak nehezen indult.

A félreértés miatt mindannyian szégyellték kissé magukat.

A vonat lassan indult az állomásról. Székesfehérvártól kezdve, ha gyorsvonatnak nevezik is, mégsem olyan nagyon gyors. Mint azt már mondtuk, ha a Balatonhoz ér, minden nagyobb állomáson megáll majd.

Tercsi, Karcsi, Berci egy ideig szótlanul ültek. A lábukat lógázták, és mert más dolguk nem volt, nézték a bácsit. Igaz, nem sokat láttak belőle, mért az éktelen cigarettafüst egészen beborította. Ha olykor-olykor kilátszott belőle, hát folyton mosolygott (apró, sárga fogai voltak), és kék szemével kábán-vidoran nézett a világba (mint aki részeg kissé). Vaskos ujjaival maga mellett tartott egy nejlonszatyrot, amelyből magnós rádió kandikált ki.

A beszélgetés végül így indult meg.

– Japán – mondta Berci, és a rádióra mutatott.

– Meglehet, meglehet – bólintott a pocakos bácsi.

– Klassz.

– Az unokámé… hehe! Meglepetés.

– Az én nagymamám is szereti a meglepetéseket. Azt is, ha ő lepi meg a családot, és azt is, ha mi lepjük meg őt. Kedves néni. Tetszik tudni, a nagymamám teljesen egyedül él Tihanyban, de most elénk jön majd a kocsiján.

– Nocsak – bólogatott a bácsi. – Egyedül él?

– És szörnyen vezet. Már tízszer karambolozott. És mindig veszekszik a rendőrökkel. Biz’ isten jobb volna, ha busszal mennénk.

A bácsi nevetett, és a pocakját csapkodta, mint egy vidám plébános. Kalapját a változatosság kedvéért a szemébe húzta.

– Huhh! – kiáltotta hirtelen, és vaskos ujjával Berci felé bökött. – Megijedtél, mi? Hehe! Olyan nagymamát szeretnék én is, amilyen neked van. – Majd hirtelen így szólt: – Mindjárt jövök.

Fürgén fölállt, és a folyosóra lépve, balra elsietett. Ahogy a gézengúzok utána néztek, jobbról megjelent a kalauz, és a jegyeket kérte.

Érdekes a kalauz munkája. Fogja a jegyeket, megnézi jobbról is meg balról is, aztán a lyukasztóval egy erélyes lyukat vág beléjük. Rendben, köszönöm – mondja, azzal továbbmegy. Ellenőrzi, hogy mindenki megváltotta-e a jegyét, nincs-e potyautas a vonaton.

Nem sokkal azután, hogy a kalauz elment, megjelent a bácsi. Csuda vidám hangulatban volt, fülig ért a szája, és táskás, kék szemét folyvást törülgette. Lehet, hogy a nevetéstől könnyezett; lehet, hogy a folyosói huzat csípte. Egy összetolható horgászbotot tartott a kezében. Könnyedén feldobta a csomagtartóba.

– Majdnem elhagytam. Pedig… hehe… ez is meglepetés.

A gézengúzok éppen a bácsiról sustorogtak. Azon vitáztak, vajon részeg-e vagy sem. Ahogy belépett, a vita persze abbamaradt.

– No, gyerekek, én is leszállok majd veletek. Él Tihanyban egy komám, megnézem. – Először Tercsinek nyújtotta a kezét. – A nevem Gyalog Bendegúz.

– Gézengúz – mosolygott Tercsi, és ő is a kezét nyújtotta.

– Mókázol?

– Hihi, nem mókázom. Bennünket igazán mindenki gézengúznak nevez. Egyébként Szekeres Teréz a nevem. Az övé Kovács Bertalan, az övé pedig Bertalan Károly.

Felálltak. Meghajoltak, kezet fogtak. Akkor a bácsi (nem volt nagyon öreg, inkább csak a pocakja meg a borostás képe öregítette) harsogva kezdte magyarázni:

– De jó is, hogy a kedves nagymamáról beszéltél. Hát tudjátok, Tapolcára igyekszem, de mondtam magamban: te Bende, Bende, van neked még valami elintéznivalód. Mert mindig az az érzésem, hogy valamit elfelejtettem. Biz’ isten nem jutott volna az eszembe, ha veletek nem találkozom. Hát persze, Tihany. Ott él az én komám, no, azt meglátogatom. Csak ez a sok csomag… Ez a rádió meg ez a bot is. Kéne velük valamit csinálni. No persze, az unokám.

A gyerekek nem válaszoltak. Berci fejében megfordult a gondolat, hogy a bácsit is be kéne ültetni a nagymami kocsijába. Csakhogy az nagyon kicsi autó, ők is szorosan lesznek majd benne.

Tercsi ellenben arra gondolt, segíteni kéne.

– Elvisszük mi a bácsi csomagját… izé… te mit gondolsz, Berci?

– Ó, nem akarok én gondot okozni – legyintett Bendegúz bácsi –, mesélj inkább a nagymamádról, fiacskám. Szeretem hallani, ha egy kis unoka ilyen szeretettel mesél a nagyszüleiről.

Mosolygott, újabb cigarettára gyújtott, mérhetetlen fehér füstöt fújt szét a kupéban. Karcsi felugrott, lehúzta az ablakot, és kikönyökölt rajta.

– Marhaság… – suttogta maga elé.

Nem hallotta senki.

Berci ragyogott, kihúzta magát, és mert a bácsi is, Tercsi is nagy figyelemmel hallgatták, elkezdte: