Chris Carter

A HOLTAK CSARNOKA

Chris Carter

A HOLTAK
CSARNOKA

A mű eredeti címe

Gallery of the Dead

Copyright © Chris Carter, 2018

Hungarian translation © Szabó István

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZABÓ ISTVÁN

Szerkesztette

KISS BARNABÁS

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISBN 978 963 452 686 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Ezt a regényt azoknak az olvasóknak ajánlom, akiktől

oly sok éven át hihetetlen támogatást kaptam.

Teljes szívemből köszönöm nekik.

Köszönetnyilvánítás

Őszinte hálával tartozom az ügynökömnek, Darley Andersonnak és a Darley Anderson Irodalmi Ügynökség többi munkatársának a véget nem érő igyekezetükért, hogy minden lehetséges helyen hirdessék a munkáimat.

Ugyanezt érzem az elképesztő szerkesztőm, Jo Dickinson és a Simon & Schuster kiadó többi dolgozója iránt is hatalmas munkájuk és támogatásuk miatt.

És köszönöm Kara Louise türelmét, megértését, hitét és azt, hogy elvisel engem.

1. fejezet

Linda Parker belépett a két hálószobás házába Los Angeles Silver Lake nevű negyedében, becsukta az ajtót maga mögött, és fáradtan kifújta a levegőt. Hosszú, zsúfolt napja volt. Öt fotózás öt különböző stúdióban, a város egymástól távoli részein. Maga a munka nem volt különösebben fárasztó, Linda imádta a modellkedést, és szerencséjére ebből meg is tudott élni. Egy olyan nagyvárosban furikázni viszont, mint amilyen Los Angeles – ahol a forgalom a legjobb időszakokban is csak araszolgatott – még a legtürelmesebbeket is megviselte és bosszantotta.

Linda reggel fél nyolc körül indult el otthonról, és mire leparkolta a Volkswagen Beetle-jét a kocsifeljárón, a műszerfalon 22:14-et mutatott az óra. Fáradt volt, és éhes, de mindent csak szép sorjában.

– Borral kezdek – mondta magának, miközben felkapcsolta a villanyt a nappaliban, majd lerúgta a cipőjét. – Legfőképp egy jó nagy pohár borra van most szükségem.

Linda nem egyedül lakott a házban, vele volt Mr. Boingo, a fekete-fehér kóbor cica, akit tizenegy évvel korábban mentett meg az utcáról. Idős macska lévén Mr. Boingo már nemigen hagyta el a házat. Nem szaladgált odakint, nem kergette a madarakat, évek óta nem vonzotta már az ilyesmi, és napjai nagy részét alvással töltötte, vagy az ablakpárkányon üldögélt, és meredten bámulta az üres utcát.

Ahogy a fény elárasztotta a szobát, Mr. Boingo, aki az utóbbi három órában a kedvenc foteljében aludt, felkelt, kinyújtóztatta a lábait, és hosszan, gondtalanul ásított.

Linda elmosolyodott.

– Szia, Mr. Boingo! Milyen napod volt? Mozgalmas?

A macska boldog volt, hogy viszontlátta a gazdáját, és lassan közeledett Linda felé.

– Éhes vagy, kicsim? – kérdezte Linda, és felvette az állatot.

Mr. Boingo szorosan hozzábújt.

– Az összes kajádat megetted? – Linda megpuszilta a macska homlokát.

Tudta, hogy hosszú napja lesz, ezért odafigyelt, hogy Mr. Boingónak legyen elég ennivalója, legalábbis ő így gondolta. Oldalra lépve belenézett a sarokba tolt ételes és vizes edényekbe. Egyik sem volt üres.

– Nocsak, nem vagy éhes?

Mr. Boingo dorombolni kezdett, és álmosan kétszer a gazdájára pislogott.

– Nem, nem vagyok – felelte a macska helyett Linda egy ócska rajzfilmfigura hangján. – Csak ölelgetést akarok, mert hiányzott a mami.

Linda lágyan cirógatni kezdte a macska nyakát, aztán az álla alatti részt. Mr. Boingo pedig azonnal mosolyra húzta a száját.

– Ezt szereted, ugye? – kérdezte Linda, és megint megpuszilta a macska homlokát.

Mr. Boingóval a kezében lépett a konyhába, kivett egy tiszta poharat a mosogatógépből, és töltött magának egy egészséges adagot a már felbontott dél-afrikai pinotage-ból. Letette a macskát, és a szájához emelte a poharat.

– Hmmm – mondta hangosan, miután a teste kezdett kissé ellazulni. – Ez maga a mennyország, csak folyékony formában.

Kivette a hűtőből a vacsoráját – egy kis tál salátát. Sokkal több kedve lett volna egy dupla sajtburgerhez csilis krumplival vagy egy hatalmas, extra csípős pepperónis pizzához, de azzal megszegte volna a szigorú, alacsony kalóriatartalmú diétáját. Ilyesmit csak időnként engedélyezett magának, és ma nem ilyen „csaló” este volt.

Újra belekortyolt a borba, majd a pohárral és a salátástállal a kezében kiment a konyhából.

Mr. Boingo követte.

A nappaliba érve az étkezőasztalra tette a poharat és a tálat, majd bekapcsolta a laptopját. Amíg várta, hogy a gép betöltsön, kivett a táskájából egy hidratálókrémet, igen alaposan jókora adagot dörzsölt a kezébe, majd a lábfejére is.

Mr. Boingo egykedvűen figyelte a padlóról.

A következő félórában e-mailekre válaszolt, újabb előjegyzéseket vezetett be a naptárába. Miután ezzel végzett, bezárta a levelezését, és úgy döntött, hogy felmegy a Facebookra: harminckét új ismerősnek jelölés, harminckilenc új üzenet és kilencvenhat értesítés várta. A faliórára pillantott – 22:51. Épp azon töprengett, van-e most kedve ehhez, amikor Mr. Boingo az ölébe ugrott.

– Na, mi az, szeretnél még egy kis kényeztetést? Hát persze! – felelte rajzfilmfigurás hangon. – Egész nap egyedül voltam. Rossz mami vagy!

Linda újra simogatni kezdte a macska állát, aztán eszébe jutott valami, amit már napok óta tervezett.

– Tudom, mit csináljunk – nézett egyenesen Mr. Boingo apró szemébe. – Készítsünk fényképeket a Face Swappal! Na, mit szólsz?

Pár nappal korábban Maria, Linda legjobb barátnője posztolt az Instagramra egy ilyen képet az aranyos kis bichon frisé kutyájával. Az állat alsó állkapcsa egy születési rendellenesség miatt nem úgy működött, ahogy kellett volna, így a kutyus nyelve folyamatosan kilógott a szájából. A kép készítésekor Maria is ugyanígy kidugta a nyelvét, és egy rendkívül mulatságos fotó készült, amelyen a hófehér bunda, a szőke haj, a kidugott nyelvek, Maria mindig eltúlzott sminkje keveredett. A képet látva Linda megfogadta, hogy ő is készít egy ilyet Mr. Boingóval.

– Na, akkor csináljuk! – biccentett a macska felé izgatottan. – Ígérem, jól fogunk szórakozni.

Felemelte Mr. Boingót, majd a mobilján megkereste a korábban már letöltött Face Swap alkalmazás ikonját.

– Na, most figyelj!

Egy kicsit odébb helyezkedett a kanapén, és ellenőrizte a kamera képét. Közvetlenül mögötte a falon pár bekeretezett festmény és egy ezüst lámpabúra látszott. A festményektől balra a rövid folyosóra és a ház többi részébe nyíló ajtó tűnt fel.

Linda mindig is nagyon komolyan vette a fényképezést, még akkor is, ha csak a saját szórakoztatására készítette a felvételeket.

– Hm, nem, ez nem tetszik – mondta a fejét csóválva Mr. Boingónak.

A folyosón nem égtek a lámpák, de az ezüstszínű búrában igen, ami különös ragyogást adott a képnek. Megint másképp helyezkedett, ezúttal kissé balra ült. A ragyogás eltűnt.

– Így már sokkal jobb, nem gondolod?

A macska felelet helyett csak álmosan pislogott.

– Oké, értem, gyors leszek, nehogy elaludj közben, te kis álomszuszék.

Innentől már nagyon egyszerű volt a Face Swap használata: csak el kellett kattintani a képet, és ennyi. Az applikáció automatikusan felismerte a két arcot a képernyőn, mindkettő köré piros pontokat tett, majd megcserélte őket.

Linda felemelte Mr. Boingót, és hátradőlt.

– Ide nézz! – mutatott a telefonjára.

A macska hatalmasat ásított, látszott, hogy mindjárt újra elalszik.

– Ne rám nézz, buta cica, hanem ide! Hahó, ide! – Linda ismét a mobilra mutatott, sőt ezúttal meg is kopogtatta a képernyőt. A zaj megtette a kellő hatást, mert Mr. Boingo végre odafordult, és egyenesen a készülékre bámult.

– Na, most lesz jó.

Linda gyorsan cselekedett, és egy széles mosoly kíséretében nyomta meg az alkalmazás fényképezőgombját.

Az első piros kör megjelent az arca körül, de amikor azt gyorsan követte a második, Lindának elakadt a lélegzete, mert az alkalmazás nem Mr. Boingo apró feje köré tette a piros kört. Hanem valami más köré a sötét ajtónyílásban, közvetlenül mögötte.

2. fejezet

– Jó estét mindenkinek!

Dacára annak, hogy mikrofon és erősítők is a rendelkezésére álltak, Tracy Adams, a Kaliforniai Egyetem pszichológiaprofesszora a szokásosnál is hangosabban üdvözölte a jelenlévőket. A zsúfolásig megtelt százötven fős előadóban élénken csacsogtak az emberek; az egész hely olyan volt, mint egy hatalmas méhkas. A hallgatóság soraiban nemcsak lelkes, kriminológiát és kriminálpszichológiát tanuló diákok voltak, hanem néhány oktató is, akiket nagyon érdekelt a ma esti előadás.

Adams professzor régimódi, fekete keretes, macskaszem alakú szemüveget viselt, és elragadó zöld szemét lassan körbejártatta a helyiségen.

– Azonnal kezdünk – folytatta. – Kérem, hogy azok is üljenek le, akik eddig ezt nem tették meg! – Elhallgatott, és türelmesen várt.

A professzor elbűvölő nő volt – intelligens, vonzó, értelmes, karizmatikus, elegáns és hihetetlenül titokzatos. Nem csoda, hogy olyan sok tanítványa – lányok és fiúk egyaránt – szinte kamaszosan rajongott iránta, néhány kollégáról nem is beszélve. De ma este nem Adams professzor miatt telt meg az egyetem óriási előadója a westwoodi campus északnyugati részében.

Egy teljes perc telt el, mire mindenki elfoglalta a helyét.

– Nos – mondta a professzor –, először is szeretném megköszönni minden jelenlévőnek, hogy eljött. Bárcsak minden órámon ennyien lennének...

Elfojtott nevetés hullámzott végig a termen.

– Tehát – folytatta Adams –, mielőtt elkezdenénk, szeretném röviden bemutatni a mai este különleges vendégét. – A tekintete egy pillanatra megpihent a színpadtól balra álló magas, jókötésű férfin.

A vendég, aki zsebre dugott kézzel álldogált, bátortalan mosollyal nézett vissza rá.

Adams professzor előbb a szónoki emelvényen fekvő jegyzeteibe pillantott, majd ismét a közönségre.

– A Stanford Egyetemen tanult pszichológiát – kezdte. – Tizenkilenc évesen szerezte meg az első diplomáját. – Kis szünet után, minden szó végén megállva hozzátette: – Summa cum laude minősítéssel.

A teremben lévők meglepetten felmordultak.

– Szintén a Stanford Egyetemen és ugyancsak nagyon fiatalon, mindössze huszonhárom évesen szerzett PhD-fokozatot kriminál- és biopszichológiából. Doktori disszertációja, a Pszichológiai tanulmány a bűnözők viselkedéséről a mai napig kötelező olvasmány az FBI erőszakos bűncselekmények elemzésére létrehozott központjában.

A jegyzeteibe nézett, majd vissza a hallgatóságra.

– Többször is csábították már profilozónak az FBI-hoz, de nem fogadta el az ajánlatokat, inkább a Los Angeles-i rendőrség tagja lett.

Ezúttal kicsit hangosabb moraj futott végig a termen.

Adams professzor megvárta, hogy ismét csend legyen, majd folytatta:

– Hihetetlen sebességgel emelkedett a ranglétrán, így ő lett a valaha kinevezett legfiatalabb nyomozó Los Angelesben. A rábízott bűncselekményeket páratlan hatékonysággal oldja meg.

Megint megállt, most azért, hogy egy kis hatásszünetet tartson.

– Vendégünk rengeteg kitüntetést zsebelt be, jelenleg a rablási és gyilkossági osztály elit különítményének, a különleges gyilkossági egységnek a tagja. Ezt a csapatot kifejezetten a sorozatgyilkosságok és a nagy horderejű gyilkosságok felderítésére hozták létre, mert ezek az ügyek sokkal több időt és szakértelmet igényelnek.

A professzor felemelte a jobb mutatóujját, hogy ezzel is hangsúlyozza a következő pontot.

– És ez még nem minden. A kriminálpszichológiában szerzett tapasztalatainak köszönhetően, és persze azért is, mert csodálatos városunk szinte vonzza a pszichopatákat...

A közönség nevetett.

– ...szóval mindezekért a vendégünket egy még speciálisabb részlegre helyezték. A rendőrség minden szadista vagy kifejezetten brutális módon elkövetett gyilkosságot különösen kegyetlennek nevez. Ma esti vendégünk olyan munkát végez, amit az ország legtöbb rendőre nem szívesen vállalna. Ő vezeti a gyilkossági osztály különleges egységét.

A professzor megfordult, és a színpad mellett álló férfira nézett.

Százötven szempár követte a tekintetét.

– Nagyon sokáig kellett győzködnöm, hogy eljöjjön ma ide, és legyen a vendég előadónk, hogy beszélhessen önöknek a kriminológia, a kriminálpszichológia egyik legérdekesebb témájáról, a modern kor sorozatgyilkosairól.

A teremben dermesztő csend támadt.

– Nagy örömömre szolgál, hogy bemutathatom önöknek Robert Huntert, a Los Angeles-i rendőrség nyomozóját.

A hallgatóság hatalmas ovációban tört ki.

Adams professzor intett Hunternek, hogy lépjen oda hozzá.

A férfi kivette a kezét a zsebéből, és lassan felment a színpadra vezető három lépcsőn. A tekintete találkozott a professzoréval, aki biztatóan rámosolygott és alig észrevehetően, kissé kihívóan rákacsintott. A férfi lesütötte a szemét, majd a tapsoló közönség felé fordult, és félénken biccentett. Nem volt ilyesmihez hozzászokva.

– Kéz- és lábtörést! – súgta oda Adams, miközben átadta a mikrofont, és elhagyta a színpadot.

Hunter megvárta, amíg a terem elcsendesedik.

– Jó estét! Én is szeretném megköszönni, hogy eljöttek, bevallom, nem egészen erre számítottam.

Most Hunter fordult a professzor felé.

– Azt gondoltam, húsz-huszonöt hallgató előtt fogok beszélni.

A közönségből többen felnevettek.

Adams a színpad mellett mosolyogva vonta meg a vállát.

– Mielőtt elkezdeném, csak annyit szeretnék mondani, hogy nem vagyok tanár, és nem szoktam hozzá, hogy ennyi ember előtt beszéljek. Ennek ellenére igyekszem mindent megtenni, hogy átadjak önöknek valamit a tudásomból, és válaszoljak a felmerülő kérdéseikre.

A hallgatóság megint tapsolni kezdett.

Hunter nem tudta, milyen szintű ismeretekkel rendelkeznek a teremben ülők, ezért az alapfogalmak tisztázásával kezdte: mi a különbség a sorozatgyilkos, az ámokfutó gyilkos és a tömeggyilkos között. A magyarázatokhoz példákat is fűzött olyan esetekről, amelyek nemrégiben történtek meg az Egyesült Államokban.

Ezután egy hétpontos listát ismertetett a sorozatgyilkosi lét különböző fázisairól, az aurafázistól – a kezdetektől, amikor a későbbi gyilkos kezdi elveszíteni a realitásérzékét – egészen a depressziós fázisig, a legtöbb gyilkosságot követő érzelmi letargiáig.

– Nos, menjünk tovább! – folytatta sokkal komolyabb hangon a fázisok ismertetése után. – A sorozatgyilkosságokkal kapcsolatban arra szeretném emlékeztetni önöket, hogy a legfontosabb dolog...

Elhallgatott, mert a mobilja rezgett a kabátzsebében.

Kivette, és a jobb kezét feltartva jelzett a meglepett hallgatóságnak.

– Elnézésüket kérem... Csak egy pillanat. – Kikapcsolta a ruhájára tűzött mikrofont, és letette az emelvényre. – Hunter nyomozó, gyilkossági osztály, különleges részleg – szólt bele a készülékbe.

Hallgatta a vonal másik végén beszélőt, majd Adams professzorra nézett. Nem volt szükség szavakra, mert a nő mindent leolvasott Hunter arcáról. Korábban is megtörtént már, hogy éppen a nyomozó mellett volt, amikor egy ilyen hívás érkezett.

– Ugye most csak viccelsz... – motyogta Adams elképedve, majd fellépett a színpadra, és elindult Hunter felé. – Miért is nem lep meg, hogy ez pont ma este történik?

Hunter bontotta a hívást, és a nőre nézett.

– Tracy, rettentően sajnálom – mondta halk, visszafojtott hangon, látva a professzor csalódottságát. – Sajnos mennem kell.

Adams megértően bólintott.

– Oké, menj csak, majd kimagyarázom.

Hunter leviharzott a színpadról, a professzor pedig a kezébe vette a mikrofont, hosszan kifújta a levegőt, és az összezavarodott hallgatóságra nézett.

3. fejezet

Mire Hunter a telefonban megadott címre ért, az órája 21:31-et mutatott. Még egy ilyen szerda estén is háromnegyed óráig tartott, hogy megtegye a közel harminc kilométert Westwood és Silver Lake – a Hollywoodtól keletre fekvő, etnikailag sokszínű városrész – között. Ahogy nyugat felé tartva ráfordult a Berkeley Avenue-ra, azonnal észrevette a rendőrautókat a North Benton Way sarkán.

Hunter tisztában volt vele, hogy Los Angelesben semmi sem hozza össze olyan gyorsan a kíváncsi bámészkodókat, mint a villogó rendőrautók és a bűncselekmény helyszínét védő fekete-sárga kordonszalag együttese. Éppen ezért egyáltalán nem lepte meg a közelben lakók szélsebesen duzzadó csoportja a kordon mellett. A kezükben mobiltelefont tartó emberek alig várták, hogy néhány másodperces videót vagy legalább egy fényképet készíthessenek, amit majd afféle Pokémon-trófeaként tehetnek közzé a közösségi médiás platformjaikon.

Ezenkívül a sajtó is bosszantotta Huntert. Két, a tetejükön kamerákkal felszerelt tévés furgon parkolt a járda mellett, az elkordonozott területtel szemben, az út másik oldalán. Néhány riporter megpróbált információt szerezni azoktól, akik hajlandóak voltak beszélni velük.

Hunter átaraszolt a tömegen, majd lehúzta az autója ablakát, és felmutatta a jelvényét az utca bejáratát őrző egyenruhás rendőrnek. Az bólintott, és utat engedett neki.

A North Benton Way csendes kis utca volt a híres Silver Lake víztározótól délre. Jókora platánfák terpeszkedtek az út két oldalán, amelyek napközben védelmet jelentettek a napsütés elől, alkonyattól viszont baljós árnyba vonták a környéket. Hunter az út jobb oldalán, a hatodik házba igyekezett. Egy piros Volkswagen Beetle és egy kék Tesla S foglalta el a kocsifelhajtót. A nyomozó a háztól kicsit jobbra parkolt le, három járőrkocsi és a megyei halottkém furgonja elé.

Kiszállt az autóból a maga száznyolcvankét centiméterével, és így jóval a régi Buick LeSabre napszítta teteje fölé tornyosult. Alaposan végigmérte az utcát: minden házban égtek a villanyok, a lakók többsége pedig vagy az ablakán nézett kifelé, vagy a háza előtt állva figyelt hitetlenkedő, döbbent arccal. Hunter épp az övére csatolta a jelvényét, amikor újabb autó hajtott át az utca elején lévő kordonon. A nyomozó azonnal felismerte a metálkék Honda Civicet: a társa, Carlos Garcia nyomozó ért a helyszínre.

– Most jöttél? – kérdezte Garcia, miután leparkolt az egyik járőrkocsi mellé, és kiszállt.

– Alig egy perce – felelte Hunter.

Garcia nemrég zuhanyozott, így a szoros lófarokba fogott hosszú haja még nedves volt.

Mindkét nyomozó a fehér épületre nézett. Három búsképű rendőr álldogált az út túloldalán. Mögöttük egy kapucnis védőruhába öltözött helyszínelő zseblámpával a kezében vizsgálta a szépen karbantartott pázsitot. A verandán, kék védősátortól félig takarva egy másik helyszínelő a bejárati ajtó kilincsét és az ajtókeretet porozta ujjlenyomatok után kutatva.

Miután a járdán álló három rendőr közül a legidősebb észrevette őket, otthagyta a társait, és az úton átvágva a két nyomozóhoz ment.

Hunter a rendőr inggallérjára pillantott, és meglátta a rácsíptetett jelvényt, amely szerint a Los Angeles-i rendőrség hadnagya közeledett feléjük.

– Maguk jöttek a különleges egységtől? – kérdezte a tiszt reszelős, fáradt hangon.

– Igen, uram – felelte Garcia. – Mi lennénk azok.

A hadnagy az ötvenes évei elején járhatott, hét-nyolc centiméterrel volt alacsonyabb Hunternél, és vagy húsz kilóval nehezebb. Ez a súlyfelesleg pedig mind a dereka körül összpontosult.

– Frederick Jarvis hadnagy vagyok a központi irodából, az északkeleti részlegtől – mondta a kezét nyújtva.

Hunter és Garcia is bemutatkozott.

– Maga ért először a helyszínre? – kérdezte Garcia.

– Nem – felelte Jarvis, majd megfordult, és a járdán álló két rendőr felé mutatott. – Grabowski és Perez ért ide előbb, de én voltam az, aki úgy döntött, hogy bevonjuk a különleges egységet is ebbe rohadt ügybe.

– Tehát járt bent? – kérdezte Hunter.

A hadnagy hosszan kifújta a levegőt, és a viselkedése egészen megváltozott.

– Igen, jártam a házban – mondta az arca jobb felét vakargatva. – Harminchét éve vagyok rendőr, és ez alatt nagyon sok borzalmat láttam, de ha választhatnék, hogy a halálom előtt mit töröljek az emlékezetemből, akkor az ez lenne – közölte a ház felé biccentve.

4. fejezet

A két nyomozó aláírta a helyszíni belépési jegyzőkönyvet, átvette az eldobható védőruhát, és öltözni kezdett. Jarvis hadnagy nem kért védőruhát, ezzel jelezve, hogy nem szándékozik visszatérni a tett színhelyére.

– Tudunk már valamit az áldozatról? – kérdezte Garcia.

– Csak a legalapvetőbb dolgokat – felelte a hadnagy, és kinyitotta a noteszét. – A neve Linda Parker, huszonnégy éves, itt született Los Angelesben, a Harbor negyedben. Modellként kereste a kenyerét. A rendőrség előtt teljesen tiszta, sosem tartóztatták le, nem bírságolták meg, nem idézték be... semmi. A kocsiját részletre vette, de a futamidő lejárta előtt pár hónappal kifizette a fennmaradó részt. Az adóját is pontosan fizette, annyit, amennyit kellett.

– Egyedül lakott itt? – kérdezte megint Garcia.

– Úgy tudjuk, igen. Nem szerepelt másik név a számlákon, csekkeken.

– Volt barátja vagy valamilyen közelebbi kapcsolata?

– Ezt még nem sikerült megtudnunk – vonta meg a vállát a hadnagy. – Ne haragudjanak, de ezeket már maguknak kell kideríteniük.

Hunter újra végigpásztázta az utcát.

– A szomszédok? Hallottak, láttak valamit? – kérdezte, mert tisztában volt vele, hogy a hadnagy már kiadta az utasítást, hogy kérdezzék ki a környékbelieket.

– Semmit. Senki nem látott, nem hallott semmit, de az embereim még kint vannak. Talán egy kis szerencsével...

– Sajnos nagyon úgy tűnik, hogy a szerencse istennője nem kedvel minket – mondta Garcia komolyan. – De hát ki tudhatja? Minden nap egy új esély.

– Úgy gondoljuk, hogy az elkövető a ház hátsó felén, a hálószoba ablakán át jutott a házba – folytatta a hadnagy. – Kívülről törték be.

– És hogy jutott a hátsó udvarra?

A hadnagy a ház bal oldalán lévő fakapu felé biccentett. Egy technikus éppen azon kereste az ujjlenyomatokat.

– Nincs nyoma erőszakos behatolásnak, de nem is kell sportolónak lenni ahhoz, hogy bárki átmásszon rajta.

– Ő találta meg a holttestet? – kérdezte Hunter a ház előtt parkoló egyik rendőrautó felé fordulva.

Amikor kiszállt a kocsijából, egyből észrevett egy rendőrnőt, aki a tőlük legtávolabb álló járőrkocsi nyitott jobb első ajtajánál térdelt. Nem volt egyedül. Egy elkeseredett, ötven körüli asszony ült az anyósülésen.

– Igen – felelte Jarvis. – Legalább nem magukra hárul a borzalmas feladat, hogy értesítsék a szülőket. Ő az áldozat anyja.

Hunter és Garcia meredten nézett a rendőrautóban ülő nőre. Egyikük sem tudott elképzelni annál lélekölőbb dolgot egy anya számára, mint hogy ő találja meg a brutálisan meggyilkolt lánya hulláját.

– Sokkot kapott, de ez teljesen érthető – magyarázta a hadnagy. – Egyelőre talán nincs jelentősége, de úgy tudjuk, napi szinten beszélt a lányával, vagy személyesen, vagy telefonon. – Újra belenézett a noteszába. – Két nappal ezelőtt, hétfő délután beszéltek utoljára, mégpedig telefonon. Úgy volt, hogy kedden együtt ebédelnek, de az anya kénytelen volt lemondani a találkozót. Azt állítja, tegnap reggel kilenc körül hívta a lányát, de az nem vette fel, hanem egyből az üzenetrögzítő jelentkezett. Hagyott is rajta üzenetet, de a lány nem hívta vissza. Úgy negyvenöt perccel a megbeszélt ebéd előtt újra hívta, csak hogy megbizonyosodjon róla, a lánya megkapta az üzenetet, és nem autózik oda hiába. A készülék megint egyből üzenetrögzítőre váltott. A nő még próbálkozott tegnap este, aztán ma reggel és délután is. Mindig az üzenetrögzítő jelentkezett. Ekkor már komolyan aggódni kezdett. Bár nem tartotta valószínűnek, elmondása szerint még az is felmerült benne, hogy a lánya mérges lett rá a lemondott ebéd miatt. De arra gondolt, hogy még ha így is lenne, mostanra biztosan visszahívta volna őt. Végül megejtett egy utolsó hívást, és üzenetet hagyott azzal, hogy ma este eljön hozzá.

– És hánykor ért ide? – kérdezte Hunter.

– Hét körül.

– Hogy jutott be? – érdeklődött most Garcia. – Nem volt zárva az ajtó?

– Az ajtót zárva találta, de volt kulcsa.

Hunter az első ajtót vizsgáló technikus felé fordult.

– Betörés? – kérdezte.

– Ha ennél az ajtónál történt, akkor az nem erőszakos behatolás volt – válaszolta a technikus Hunter felé fordulva. – Nem feszegették a zárat, az ajtókeretet, de az is igaz, hogy az ajtót belülről csak egy szimpla retesz védi. Nem kell nagy gyakorlat a feltöréséhez.

Hunter és Garcia a kapucnit is felvette, aztán becipzárazta a védőruhát.

– Átmennek a nappalin – mutatott a szoba irányába a hadnagy –, végig a túloldali folyosón, és annak a végében találják a hálót. Ha esetleg eltévednek, csak kövessék a vér szagát. – Ezt az utolsó mondatot sem úgy mondta, mint aki viccel. – Én a maguk helyében az orrmaszkot is felvenném.

Linda Parker házának bejárati ajtaja egy tágas nappaliba nyílt, amelynek a berendezése kellemesen ötvözte a kopottan elegáns stílust a hagyományos lakberendezéssel, kiegészítve pasztellszínű függönyökkel és a hozzáillő szőnyegekkel, párnákkal. Úgy tűnt, minden a helyén van, dulakodásnak nem látszott semmi nyoma.

Egy technikus itt is a rendelkezésre álló felületeket vizsgálta, hogy ujjlenyomatokat találjon. A nő alig észrevehető bólintással üdvözölte a két nyomozót.

A ház hátuljába vezető, hajópadlós folyosó rövid volt, és széles, egy ajtó nyílt belőle jobbra, kettő balra, egy pedig a végében helyezkedett el. A balra eső ajtók közül csak a második volt becsukva. A falakat divatmagazinok címlapjait idéző, bekeretezett fényképek díszítették. Mindegyiken ugyanaz a csinos modell volt: karcsú, izmos nő, szív alakú arccal, telt ajakkal, finom vonalú orral, kissé ferde vágású, egészen világoskék szemmel és olyan arccsonttal, amiért sok nő egy vagyont fizetne.

Hunter és Garcia elindult a folyosó végében lévő szoba felé.

Közben bepillantottak a nyitott ajtón jobb oldalt: egy hálószoba.

A nyitott ajtón a bal oldalon: a fürdő.

Majd később megnézik a csukott ajtót is.

Elértek a bűncselekmény helyszínére, és nyugtalan némasággal álltak meg az ajtó előtt.

A két nyomozó egyvalamiben teljesen biztos volt: Jarvis hadnagy kívánsága nem fog teljesülni. Sosem lesz képes elfeledni azt, amit ebben a szobában látott.

5. fejezet

A férfi felriadt az utcán elhajtó motorkerékpár hangjára. Egy darabig még hanyatt fekve, mozdulatlanul bámulta a plafont. A szobát csak a tőle balra lévő hatalmas ablakon beszűrődő gyenge holdfény világította meg, de őt egyáltalán nem zavarta a sötétség. Sőt, még jobban is szerette, mert úgy gondolta, ez illik igazán a lelkéhez.

A légzésére koncentrált, próbált egyenletesen levegőt venni. Orron be, mondta magának, és beszívta a levegőt. És szájon ki. Erre kifújta. Orron be. Belégzés. Szájon ki. Kilégzés.

Szapora légzése lassan lenyugodott.

A férfi teljesen leizzadt, mire felriadt a „rémálomból”. A látomások mindig ugyanazok voltak – erőszakosak... groteszkek... fájdalmasak –, de nem akart rájuk gondolni. Sosem tette. A légzésére koncentrált, közben pedig száműzte a látomásokat az elméje legsötétebb zugába. Egyvalamiben azonban biztos volt: előbb-utóbb vissza fognak térni, ahogy mindig.

Tíz percig tartott, mire felült. A hideg veríték már szinte megszáradt a bőrén, amitől ragadósnak, koszosnak érezte magát. Le akart zuhanyozni. Mindig szüksége volt egy kiadós zuhanyozásra a „rémálom” után.

A fürdőbe érve megnyitotta a csapot, de csak akkor lépett az erős, forró vízsugár alá, amikor az egész helyiséget beborította a pára. Becsukta a szemét, és engedte, hogy a víz az arcára meg a bőrére folyjon. Szinte érezte, ahogy a kitágult pórusai megtisztulnak.

Imádta ezt az érzést.

Kétszer alaposan végigmosta a testét, majd egy kis szekrényből borotvát és babaolajat vett elő. Öntött az olajból a jobb tenyerébe, és bekente vele a bal lábát. Aztán megismételte ugyanezt, csak a másik oldalon – bal tenyér, jobb láb. Mindig ebben a sorrendben csinálta. Néhány másodpercre a vízsugár alá tartotta a borotvapengét, majd lehajolt, és a jobb lábszárára helyezte.

Pár évvel korábban egy prostituált tanácsolta neki, hogy ha a testszőrzet borotválásakor el akarja kerülni a bőrirritációt – főleg a hónaljban és az ágyéknál –, akkor használjon baba- vagy kókuszolajat.

– Próbáld ki – mondta a nő –, és hidd el, elfelejtheted az égető érzéssel járó kipirosodást!

És igaza volt, a dolog valóban működött. Nemcsak a kellemetlen tünetek múltak el, de a bőre is sokkal simább lett, mint korábban bármikor.

A férfi naponta borotválta a testét, néha kétszer is egy nap, a feje búbjától a lábujjakon lévő pihékig. Nem azért csinálta ezt, mert őrült volt, vagy fanatikus, és nem is egy hang parancsolta neki. Egyszerűen azért tette, mert imádta az érzést, amikor nem volt rajta szőr. Sokkal érzékenyebb lett a bőre. Csak a szemöldökét nem borotválta le. Egy alkalommal attól is megszabadult, de nem volt elégedett az eredménnyel. Nagyon furcsán nézett ki... szinte félelmetesen, ráadásul nem volt könnyű megfelelő álszemöldököt találnia, mert abból közel sem volt akkora készlete, mint parókákból és álszakállakból.

A férfi befejezte a hosszú borotválkozási procedúrát, elzárta a vizet, kilépett a zuhanykabinból, és szárazra törölte a testét. Visszament a hálószobába, meztelenül megállt az egész alakos tükör előtt, és egy ideig csodálta a testét.

Büszkeséggel telve fordult balra, és bekapcsolta a jókora álló ventilátort. Az egész teste megborzongott, amikor a levegő a sima bőréhez ért. Olyan eksztatikus érzés kerítette hatalmába, amely sokkal erősebb és kellemesebb volt, mint bármilyen eddig használt drog hatása. Olyan volt, mintha a borotválkozással megtízszereződött volna a bőrén található érzékelő receptorok száma.

A férfi néhány percig fürdött ebben a csodálatos érzésben, aztán kikapcsolta a ventilátort.

– Azt hiszem, ideje elkezdenem készülni – mondta magának, és a teste még egyszer megborzongott, ezúttal inkább a várakozás izgalmától.

Alig várta, hogy újra végigcsinálhassa az egészet.