Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

a szépségről…

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

MÁSODIK RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Marjorie Bowen

LADY HAMILTON

fordította:
Tábori Kornél

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-970-7 EPUB
ISBN 978-963-559-995-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Patriotic Lady.
A study of Emma, Lady Hamilton,
and the Neapolitan Revolution of 1799

első kiadás: 1935.
az elektronikus változat az 1943. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító George Romney (1734 – 1802) Lady Hamilton
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

a szépségről…

A szépség olyan csodálatos adomány, hogy mellette a tehetség, a lángész, még az erény is semmis. Az igazán szép asszonynak joga van mindent lenézni, mert benne egyesül, mint valami mirrhával teli edényben, minden csoda, amit maga a lángész is csak gyöngén és tökéletlenül, fáradságos munkával tud létrehozni.

Ernest Renan

ELSŐ RÉSZ

A hős jutalma

Miért üljön ott hús-vér ember úgy,
mint ősének alabástromszobra.

ELSŐ FEJEZET

Szépség születik

Ha a szépség felülmúlja a természetet, művészetté válik.
Leonardo da Vinci

Cupido üzleti levélpapíron ír. Ennek a bajnak is pénz volt az oka. Sir Harry, legalább is részben, de még tudta fizetni szórakozásait. Amynek azonban egy garasa sem volt. Ebben különböztek a szerelmesek. Mikor aztán végső szakításra került a sor, az asszony, akinek csak személyi varázsa volt, teljesen kiszolgáltatva állt a férfival szemben, aki ősökkel, ranggal, összeköttetésekkel, barátokkal és vagyonnal rendelkezett.

A könnyelmű kéjenc ismerte ugyan a maga világának szokásait és számított arra, hogy a csinos, pergőnyelvű, jókedélyű és szertelen nővel eltöltött öt szerelmes hónapért fizetnie kell. De a számlák túlságosan nagyok voltak és nagyon is sűrűn hullottak. Bérkocsisokért öt dukát! Ez volt a teteje. Azonkívül divatárusnők, szabónők és rőfösök is kiabáltak a pénzükért. A kiadások már elérték azt az őrületes összeget, ami egyáltalán lehetséges, ha egy fiatal, elegáns legényember vidám dőzsölő pajtásokat és utcáról odakerült hölgyeket lát vendégül.

Sir Harry ridegen hangoztatta, hogy tönkrement és ennek féktelen, könnyelmű szeretője az oka. Mivel pedig a lány tökéletes biztonságban érezte magát, szemtelen választ adott. Megszokta, hogy hetyke ostobáskodását mindig tetszéssel fogadják. Sir Harrynak azonban nem volt kedve rá, hogy kihívó mozdulatain és fintorain nevessen. Elhidegülésében, ami könnyen követi a szerelmet, úgy látta, hogy a lány már nem éri meg a pénzt, amibe került. Telhetett ugyan neki arra, hogy pazarló szeretőt tartson; de vajon megéri-e, hogy utolsó garasát olyan nőre költse, akinek kegyeiben minden barátjával osztozkodnia kellett?

Azt gondolta, Amy tényleg úgy viselkedett, mint a csatorna virága, aki valójában volt. Lóduljon hát vissza a csatornába!

Különben is megunta; betelt az örökös kicsapongással, ami az Up Parkban egész őszön és télen át tartott. Torkig volt az ivással, a kártyával, megunta a feslett fehérszemélyek és részeg férfiak kiáltozását, a rendetlen, rossz kiszolgálást, a hitelezők szüntelen látogatását és a személyzet szemtelenkedését, amely nem kapta meg a bérét.

Amy megkönnyítette a dolgát. Fölfortyant, hátraszegte a fejét és azzal a nyers walesi tájszólással válaszolt, amit már hallani sem szeretett. Gorombán felelt és kiabálni kezdtek egymásra.

A South Downs egyik völgyében álló szép úriház elegáns szobájában szörnyű volt a rendetlenség. A fali polcokon palackok, kancsók és poharak sorakoztak. A kis asztalokon agyon játszott kártyák hevertek halomban. Asztmás ölebek terpeszkedtek szennyes csipke-főkötőkön és vállkendőkön, melyeket a damaszttal bevont székekre dobtak. Piszkos agyagpipák, dohányzacskók, burnótos szelencék takarták el a kandalló-párkány pikáns díszítéseit; egyik sarokban madárlövő puskák támaszkodtak egymásra, a másikban lovaglópálcák. Az íróasztal alatt egy kosár állott, tele kutyakölykökkel. Egy istállószagú vemhes szuka meg a kandalló előtt heverészett. És mindenütt fizetetlen számlák hevertek: un odor di femina.

Amy feszes selyemruhában, tarkán és fölcicomázva, sűrű hajában régi pudercsomók, lyukas harisnyában, arcán fekete szépségtapasz - ami még inkább kimutatta, hogy nem igen ápolja arcbőrét, - közönséges szavakkal és heves mozdulatokkal védte a maga igazát: mint fiatal, csábító nőnek, joga volt arra, hogy annyit költsön, amennyit akar és azt tegye, ami jólesik.

- De nem az én pénzemből! - válaszolta kurtán Sir Harry. És mogorván járkált föl-alá a képek előtt, amelyeket még ebben a házban is óvatosan elfüggönyöztek, a tele könyvszekrény mellett, amelynek pornográf köteteit a sok lapozgatás után már régen megunták...

A baronesz külső előkelősége valamikor elbűvölte Amyt. A férfi értett a társadalmi körének minden érintkezési formájához és hölgyek jelenlétében nagyon elegánsan tudott viselkedni. De az olyan nőszemélyeken - így mondta, - akiket pártfogásába vett, szinte hűbérúri jogokat gyakorolt és goromba lett. Amy pedig mind dühösebbé vált, mert a férfi nem ijedt meg a tombolásától, s végre azt rikácsolta, hogy elhagyja a házat. Megteheti, hangzott a-válasz, sőt meg is kell tennie.

És mivel holmi írott törvény nem szólt a lány mellett, könnyebben ki lehetett tenni, mint akár egy szolgálót. Az íratlan törvény által adott jogot pedig a férfi szerint eljátszotta. Az ellátás meg a szórakozás fejében legalább egy kicsit hűnek kellett volna lennie.

Mind a kettőnek olyan volt a hangulata, hogy a szcénának más vége nem is lehetett, mint az, hogy a csinos, fiatal lány kirepült a züllött kastélyból, amely féléven keresztül a dőzsölők paradicsoma volt. Az egykori szerelmes erélyesen tanácsolta, hogy ne mutatkozzék többé. „Kiadták az útját“ annak a kornak durva szólásmódja szerint.

Sir Harry Featherstonehaugh föllélegzett, mikor a lány eltávozott. Nagyon is hangos volt a nő, közönséges, sokba került és a szép alakját is elvesztette. Megunta fehér bőrét, csinos arcát, vidám műveletlenségét és a vakmerő gyorsaságát, mellyel a nemesség kicsapongó módját magára vette, amihez tulajdonképpen csak annak volt joga.

*

Amy hirtelen haragja gyorsan lecsillapodott, amikor ráeszmélt, hogy igazán kicsöppent az Up Parkból. Jóindulatában nem gondolt semmi rosszra, mikor kitört a dühe, ami aztán oly sokba került neki. Csak miután a züllött úriház kapuja bezárult mögötte, kapott észbe, hogy könnyelműen eljátszotta azt az életlehetőséget, ami nagyon megfelelt ízlésének.

Mert mi lehetett szórakoztatóbb ennél a naplopásnál, amikor esténként tucatnyi viaszgyertya csöpögött a fénylő dukátokkal és kártyacsomókkal borított zöld posztóra, amikor reggelenként selyemfüggönyök tartották vissza a napvilágot, ha egy lusta kis ringyó kényelmesen akart heverészni a batiszttal bevont pehelypárnákon? Az az élet, amikor nemes emberekkel lehetett csókolózni és enyelegni, amikor szabad volt a csalás és körülhízelegték az embert, amikor mazsolás kalács és ínycsiklandó zselé volt az étel, pezsgő és válogatott vörösbor az ital; amikor egy fiatal lány néhány könnyért, simogatásért, duzzogásért, vagy tréfálkozásért kaphatott kelmét, fátylat, tollat és legyezőt? Olyan fiatal lány, aki ismerte az igazi szegénységet és a kemény munkát, aki szolgáló volt egy walesi gazdaságban és aki egy londoni pincében gyötrődött, átélhetett mindent az Up Parkban, ami valamikor a mosogatólány álmát megaranyozta és mindehhez nem kellett mást tennie, minthogy kissé kedvében járjon az uraknak. Amy érezte, hogy nagyot hibázott. Szégyellte is magát, amikor tovalépdelt a sivár országúton, hogy elérje a keresztezést, ahol a londoni postakocsi elhaladt és integetésére megállt.

Ez a holt évszak volt, melyben az angol táj csúnya és sivár, az angol városok szürkék és fagyosak; s amikor egy szegény kislány szívesen venné, ha otthon a meleg ágyban, a tűzhely mellett gondját viselnék; vacsorára jó ételt szeretne, bort bőven, játékot és éneket; reggel pedig kalapdobozok hegyeit.

Persze Sir Harryn kívül akadt volna gavallér, aki Amy Lyont megvigasztalja! De volt rá oka, hogy ne bocsátkozzék semmiféle izgalmas kalandba. Legalább néhány hónap kellett, amit békés födél alatt nyugodtan tölthet.

Semmi egyebe nem volt, mint a ruha, amit viselt, meg az a néhány font a zsebében, amelyet tegnap éjjel nyert kártyán. Először anyja jutott eszébe, a terebélyes özvegy, aki mindig titoktartó volt, előzékeny és aki még most meg tudta keresni a kenyerét kitűnő főzőtudományával. Többre azonban nem volt képes és ezért Amy nem is akart hozzá fordulni, hiszen a cselédbéréből nem lehetett érte jóformán semmit. Meg hát nem adott a jó anya útravalónak kitanítást arról is, hogyan bánjék az urakkal? Mennyire csalódnék most, ha megtudná, hogy leánya így kudarcot vallott! Amy nagyon szerette anyját és nem akarta megvallani neki, hogy az Up Parkban elmulasztotta a kínálkozó fényes alkalmat. A zavarba jutott leány számára egyetlen út maradt, amely öreg nagyanyjához vezetett, egy flintshire-i falucska sivár utcájának zsuppfödelű vályogkunyhójába. A nagyanya már egyszer jó barátnőnek bizonyult a szükségben.

Amy csak tizenkilenc éves volt, de már tudta, hogy az életben hegy-völgy váltakozik és ezt az egyszerű életelvet vallotta: az embernek ki kell kóstolni az egyiket, hogy a másikból a legjavát kaphassa. Így hát maradék pénzének egyrészén jegyet váltott a postakocsira Hawarden felé; ott Kidd anyó egy barnahajú kislányt is gondozott, akinek származásáról a szomszédok sokat fecsegtek.

*

Amy jól ismerte a walesi falut. De nem kedvelte egy csöppet sem. A cheshire-i Nestonban született. Amikor három esztendős lett, anyja - Henry Lyon kovács özvegye, - Hawerdenbe költözött, Kidd anyó szegényes, fehérre meszelt kunyhójába. A környék mocsaraiból fölszálló ködtől a zsupptető mindig átázott. A vakolaton kiütött a penész. Az eső, mikor odakint az eresztől homályos, piszkos ablaktáblát verte, sokszor a tűzhelyre is hullott.

A lány lesújtva tért vissza ebbe a nyomortanyába, mert nem volt más menedéke és mert a nagyanyjától tanácsot kaphatott. Sírva borultak egymás nyakába. Fölösleges volt minden magyarázkodás, hiszen a dolog tisztán állt. Amy Lyon leült bepiszkolódott selyemruhájában és magában föltette a kérdést, hogy mi történjék. A sötétszemű, vörös rongyokba öltözött, kócos gyermek kíváncsian nézte.

Kidd anyó sajnálta, hogy csinos unokájának esélye füstbement, - úgy látszott, nem ért az előnyeinek kihasználásához. De nem tett szemrehányást. A három nő vidáman élte a walesi parasztasszonyok lusta, piszkos életét, amíg Lyonné Londonba nem költözött, hogy a helyzeten javítson. Amy nemsokára követte, hogy a tudatlan fiatalság biztonságával a főváros mesés csodáit meghódítsa.

De most már másodszor tért vissza. Szép szemében könnyek és piszkos ruhazsebében egy garas sem. Mi történjék hát?

A szegényesen táplált tűz fényében zavartan nézték egymást, az öregasszony és a fiatal leány.

Azt éppen nem mondhatták, hogy Amy a varázsát okosan használta ki. Már első flintshire-i látogatásakor szülte a sötétbarna hajú gyermeket, aki most szoknyája fodraiba kapaszkodott és ujjait szorongatta. A nem nagyon vonzó külsejű gyermek apjáról a lány csak kitérőn beszélt. Amennyire Kidd anyó ki tudta szedni belőle, matróz volt egy gyorshajón, amely Londonban a toweri hajógyárban kötött ki. Amy ugyan azt sejtette, hogy kapitány volt, de mit ért vele? Elvitorlázott, nem adott Árnynak egy fillért sem és a mostani bajban se lehetett reá számítani. Megint arra került a sor, hogy Amy két hónap múlva egy csöppet sem várt gyermek anyja lesz. Az apaság kényes kérdését pedig most sem lehet Amy megelégedésére rendezni. Sírva, magát vádolva és a gonosz sorsot szidva, megvallotta Kidd anyónak: annyira könnyelmű és szertelen volt az Up Parkban, olyan bolondul viselkedett, annyit tobzódott, mert minden úr tetszését meg akarta nyerni, hogy most senkitől sem kívánhatja bajában a felelősség vállalását a kellemetlenségért.

Amyt elmondhatatlanul leverte a szegényes kunyhó, a hosszú, keskeny falusi utca, a piszkos kocsma, a kovácsműhely, a kis postahivatal, s azon túl a tágas pusztaság, az elszigetelt tanyák, meg a szerteszét, legelésző vastagfarkú, ostoba juhok nyája. A nedves, szürke tél mindent eláztatott. Amy veleszületett gondatlansága búskomorsággá vált. Annyira elkeseredett, mintha a pestisházba vagy a Cold Bath Field-börtönbe lökték volna. Keservesen siratta az élvezeteket, amiket hirtelen ott kellett hagyni: a meleget, az ételt-italt, a kártyát, a sok kényeztetést, a lustálkodás kellemes óráit, melyeket a tükör előtt, vagy a díványon töltött, vagy kártyacsapkodással az asztalon, ahol dukát-tekercsek halmozódtak.

Kidd anyó nem volt képes vigaszt nyújtani. Tudta, hogy Amy keserves helyzete nem szokatlan. A jobbmódú parasztházakban olcsó nyomatok függenek a falon, melyek, erkölcsös tanulságú történetet ábrázolnak. Ilyen lehetett Amy története is, legalább az elején. A képek alatt könyörtelen szöveg állott. Az első kép a fiatal, mosolygós paraszt-ringyót ábrázolta, amint lelép Londonban a postakocsiról, majd körülnéz a városban, sóvárogva szórakozásra, könnyű életre és csinos fiatalemberre, aki belészeressen, fizessen érte. Épp ilyen volt Amy tizenhat éves korában, amikor először tipegett végig élvezetre vágyva London kéteshírű utcáin.

A gazdag pártfogó hamar fölbukkant, Árnynál ép- úgy, mint a szép lánynál, akit a képre pingáltak. Ilyen üde fiatalságnak mindig jó az ára. Mint a lány a képen, Amy is úgy élt az Up-Parkban: fölcicomázva és torkig jóllakottam Még azt se bánták, hogy egyik dührohamában fölborítsa szeretőjének orra előtt a teásasztalt.

Ha Amy nem vigyáz, őt is eléri a sors, amitől a kép a város örömeire áhítozó paraszt-ringyót oly szemléltetőn és vaskosan óvta. Talán Amy sorsa is az lett volna, hogy kendert tilol Bridewellben, vagy kolduskoporsóba teszik, amelynek olcsó fedelén ez áll: „Anno vicesimo aetatis suae“.

Az erény útja bezárult előtte, de nem is volt szája íze szerint való. Tapasztalta, mit jelent az, ha valaki szárazdajka egy walesi parasztnál, vagy szolgáló egy divatos londoni orvosnál. Tisztességes házakban az asszonyok éberen őrködtek cselédeik jóhírén. Lehetetlenné vált, hogy visszatérjen az ilyen gyűlölt életmódba. Paphos nimfájának kezébe éppúgy nem illett a súrolókefe, mint Amy Lyon csinos fejére a szobalányok főkötője.

De nem is fogadták szívesen, úgy látszott, a tisztesség és nyugalom tájain. Kidd anyó szomszédasszonyai sanda szemmel nézték az elveszett és hazatért leányt. A fiatal lányok, akik otthon szőtt szövetruhájukban valaha vele együtt őrizték a mezőn tán a juhokat, orrukat fintorgatták, a városias cicoma láttán, melyből olyan hamar rongy lesz és ami oly esztelenül hatott a vályogkunyhóban. A férjes asszonyok, akiknek vigyázni kellett lányaik tisztességére, tudni akarták, ki az a nyűgösködő, Kidd anyó nyomában totyogó gyerek, akit a létezéséért felelős Amy néha megcsókolt, néha meglegyintett.

Úgy látszott, nincs más út, mint a régi pártfogóhoz való folyamodás. Talán még egyszer sikerül hízelgéssel és könyörgéssel levenni a lábáról, ahogyan előbb mindig sikerült.

Amy Londonban megtanult írni-olvasni egy kicsit. Kétségbeesésében nekiült és egymás után hét levelet írt Sir Harry Featherstonehaugh-nak. A falu postahivatalában lődörgő pletykások vigyorogtak, mikor a címet elolvasták és vihogtak, amint múltak a napok és semmi válasz nem érkezett.

*

Amy Lyon azonban többet is megtanult, mint a hibás ortográfiájú szerelmeslevelek írását. A város utcáin sokféle tapasztalást gyűjtött arról, hogy s mint történik az életben. Az Up-Parkban azután észrevette, hogy jól megüli a lovat, szerencsés kezű a kártyajátékban, s jól pörög a nyelve, hogy találón meg tud felelni a dőzsölők szemtelenségeire. Tartózkodás nélkül dirigálta ide-oda a cselédeket, mint ahogy neki parancsolgattak valamikor. Megtanulta, hogyan kell élvezni a pezsgőt, az ínyencfalatokat, a bőrhöz simuló selymet, puha ágyat és a konyhazsargont hamarosan felcserélte a palotazsargonnal, a csapszék nyelvét a játéktermek beszédével. Megismerte az angol nemesek magánéletét, akik olyan jól élték világukat. Megismerte ennek az életnek minden titkát, s azalatt rájött, hogy a nemesek, akik szórták a pénzt és oly szertelenek voltak szerencsejátékokban és fogadásban, mégis különös módon fölhorkantak, ha számla érkezett és nem igen akarták vagyonukat akár a legszebb és legbájosabb szeretőre is kockáztatni.

A hawardeni kunyhó szomorúságában, amit egy szál faggyúgyertya világított meg a téli estében s az öregasszony meg a gyermek volt minden társasága, Amy keservesen megbánta hibáit. A hét levél csupa alázat volt, megkövetés és Ígéret a jövőre. Soha, de soha többé nem lesz féktelen és könnyelmű; soha többé nem tesz olyan felháborítót, hogy a bérkocsikért öt dukátra nőjön a számla. De a levelekre nem jött válasz. Akkor Árnynak egy másik úr jutott eszébe, aki részt vett az up-parki vidám összejöveteleken. Ez az úr kissé merev és büszke volt, sohasem itta le magát igazán gondtalanul és túlzón, egyáltalán nem is vett részt a legtöbb kicsapongó szórakozásban, de azért nem volt érzéketlen Amy kacérkodása, szeszélyei és vágyai iránt.

Egy kicsit félt a hideg arcától, kimért viselkedésétől és attól, hogy megvetette barátainak sikamlós bárdolatlanságát. De éppen azért érezte a tekintélyét. Később tapasztalta, hogy a férfinak is vannak gyönge pillanatai. Ő, ha most emlékeznék rá, mennyire értett ő hozzá, hogy vendégül lássa az Up-Parkban! Ha eszébe jutna, hogy Sir Harrynál megfordult a szerencséje, s akkor ő értett hozzá, hogyan kedveskedjék az Up-Park vendégének. Ez a vendég bélyeges borítékot adott neki; rajta volt a címe. Most ebbe kapaszkodott. Szegényes tanultságával küszködve írt nagy nyomorúságában egy levelet s abba a borítékba tette, amelyen „Charles Greville, Portman Square, London" cím állott.

A válasz udvarias volt, de éppen nem sokatmondó. Az év utolsó napjaiban Amy újra írt neki. A kétségbeesett segélykérés végére Emily Hart levelet írt. Emily az Amy név romantikus változata volt; az akkori hátsólépcsős hősnők kedvelt neve is; kalandjai során tett rá szert. Hart[1] pedig gyöngéd célzás volt az érzelmekre, amelyeket táplált, és gerjesztett.

A levélben nem volt kelet, de ajánlva küldötte és így szólt:

Igen tisztelt Greville!

Tegnap megkaptam jóságos levelét. Kissé megvigasztalt, mert higyje el, már majdnem megbolondultam. Sir Harryról azóta nem hallottam semmit. Bizonyosan nincs …-ban. Mit tegyek? Istenem, mit tegyek? Hét levelet írtam, de egyikre sem kaptam választ. Nem tudok fölutazni a városba, mert nincs pénzem. Egy fillérem sincs és azt hiszem, a barátaim elhidegültek. Sőt, biztosra veszem, ó, Greville, mit tegyek? Mit tegyek? ö, könnyekig meghatott, amikor levelében szerencsét kívánt nekem, ő, Greville, bárcsak hallgattam volna önre, amikor Sir H.-é voltam. Milyen szerencsegyermek lennék most! Igazán gyerek! Mi más is lennék, mint egy nyomorban sínylődő gyerek - tényleges nyomorban! Az Istenért, írjon azonnal, mihelyt a levelemet megkapja és csak azt mondja meg, hogy mit tegyek?... Majd megőrülök, ö, az Istenért, mondja meg, mi legyen velem. Drága Greville, írjon nekem! Adio Greville. És higyje el, hogy örökké lekötelezettje leszek.

Emily Hart.

U. i. Ne mondja meg anyámnak, hogy milyen nyomorban vagyok és kérem, segítsen valamennyire!“

Charles Greville úr megörült a levélnek. Nem feledte el Emily Hartot. Gyakran kívánt szerencsét magának tapasztaltságáért és ügyességéért, ha valami értékes dolgot szerzett meg. Élvezeteinek árát ki szokta alkudni, mert aránylag szegény ember volt; előkelő ízlésű, műtárgygyűjtő, kispénzű mecénás.

Mulatott rajta, amikor megfigyelte, hogy milyen hibát követ el Sir Harry az Amy Lyon dolgában. A bárgyú fiatal baronesz fölszedte a lányt és aztán eldobta, mintha közönséges utcai nőszemély lett volna. Greville azonban tudta, hogy Amy sokkal többet ér. Sir Harry és cimborái az Up-Parkban csak azt látták, hogy a lány csinos, mint akármelyik más ringyó, akit egy szóra meg lehet kapni. Az ostobán cicomás ruha, amit kellő módon viselni sem tudott, a pomádéval letapasztott haj, a fehérre és vörösre kimázolt arc, a parasztos beszéd és a hangosság talán még nem is takart sokkal többet. Greville azonban szakértő volt. A műremeket föl tudta fedezni a vastagon takaró firniszréteg alatt, s a drágakövet fölismerte még a vágás és csiszolás előtt.

Markába nevetett hát és válaszolt „az ínségben levő gyermek" levelére. A válasz csöppet se volt szertelen, vagy illetlen, de árulást nem követett el a maga nemével és osztályával szemben. Amy rosszul viselte magát - bár neki kapóra jött a neveletlensége - és ezért szidást érdemel. Megsértette Sir Harryt, amit az nem hagyhatott szó nélkül. Hűtlen volt, kicsapongó, szemtelen és hálátlan! Árnynak még sokat kell tanulni, de Greville kész volt a nevelésre. Úgy vélte, a lány meg fog hódolni és jót mosolygott ezen a mondaton: „Ó, G., bárcsak hallgattam volna önre, amikor Sir H.-é voltam. Milyen szerencsegyermek lennék."

Meg akarta tehát látni, mit lehet faragni Amy Lyonból. Viszonzásul azt kívánta, hogy a lány megjavuljon. Utálta az olyan házakat, mint amilyen az up-parki volt és jövedelmének minden fillérjéről könyvet vezetett. Árnynak gyöngéden korholó levelet írt: ne várjon semmit Sir Harrytól, legkevésbé pedig azt, hogy magáénak fogadja a szerencsétlen kisdedet. De ha a lány türelmes és hűséges lesz, ha megígéri, hogy ezután jól viselkedik, akkor ő, Charles Greville, nemeslelkű lesz és a neveletlen gyermeket kisegíti nyomorából.

Amy szenvedélyes hálával fogadta a jóságos választ. Kevésbé csábítót is elfogadott volna, már csak azért is, hogy Hawarden egyhangúságából, szegénységéből és ellenséges indulatától meneküljön. A londoni kilátás jobb kedvre derítette. Kész volt rá, hogy mindent megígérjen.

Két hónappal azután, hogy Kidd anyó kunyhójába menekült, megszületett Amy másik gyermeke. Lélegzeni azonban már nem tudott. Senki sem kívánta ezt, legkevésbé az anyja, akinek a kislány már elég bajt okozott. De Greville ezen a bajon segített: a gyermek maradjon Kidd anyónál, aki majd egy kis járadékot kap az eltartásáért.

Charles Greville Warwick grófjának második fia volt. Amikor pártja uralomra került, egy kisebb állást adtak neki a külügyi hivatalban. Nem valami kitűnő állás volt egy második gróf fiú számára, aki mindig zsíros javadalomra vágyott. Mert csak évi ötszáz fontot kapott. De a jövő már jobbal kecsegtetett. Ha Greville barátai a kormányban nem találnának érdemeire méltóbbat, akkor még mindig számíthatott két kellemes lehetőségre. Először is nagybátyja, Sir William Hamilton, aki gazdag és gyermektelen özvegyember volt, szárnya alá vette és félig-meddig megígérte, hogy ő lesz az örököse. Akkor aztán Greville, ha jónak látja, mint előkelő, tekintélyes férfiú, akinek kitűnőek az összeköttetései, követheti nagybátyja példáját és hozzáillő jövedelmű leányt vehet feleségül.

Addig is válogatós önzéssel rendezte be az életét és arra törekedett, hogy lehetőségeinek és alkalmainak meg- felélőn mindenből a legjobb részt vegye ki. Amy Lyon megtetszett neki az Up-Park szedett-vedett társaságában. Kíváncsiságból tudakolni kezdte a közelebbi körülményeit, de arról az időről, amely londoni tartózkodását megelőzte, nem igen kapott fölvilágosítást. A pletyka annyi kalandot mesélt a lányról, hogy Greville csodálkozott, honnan volt ideje annyi mindent megélni. Hisz olyan fiatalnak látszott. Megkérte a lányt, hogy küldjön másolatot a születési bizonyítványáról. Meg is kapta keresztlevelét:

„Amy, Henry Lyon nestoni kovács és nejének, Marynek leánya. Ezerhétszázhatvanöt május tizenkettedikén." Alul két kereszt volt, egyik az apa, másik az anya neve helyett. De milyen idős volt Amy, amikor megkeresztelték? Greville nem kutatott tovább. Megelégedett azzal, hogy Amy fiatal, körülbelül tizenkilenc éves.

Az sem volt fontos neki, hogy múltját jobban megismerje. Hawardenben szárazdajka volt valami Thomasné nevű asszonynál, aztán a tekintélyes és jólkereső blackfriarsi Budd doktornál szolgált, aki a Szent Bartholomaeus kórházban dolgozott. Aztán még mi is?

Egy kocsmában s egy üzletben dolgozott, majd egy félvilági hölgy alpári szalonjában díszelgett. Még rövidebb ideig menyasszonya volt egy szabadságos matróznak, s tizenhét éves korában, vagy még hamarabb anya lett. Aztán látványosság Hymen templomában, amelyet dr. Graham Adelphiben és Holbornban igazgatott.

Greville nem tudta bizonyosan, hogy a bájos Vestina, aki az üvegszekrényben állt és egy kehelyből kígyót etetett, valóban Amy Lyon volt-e? Lehet, hogy ő szerepelt ama szőke hölgy gyanánt is, aki az iszapfürdő szépítő hatásának reklámozására vállig ült benne és akinek mosolygó arca fölött púderes hajfürtök tornyosodtak, hamis gyöngysor, rózsaszín tollak és bársonyvirágok díszei között.

Vajon a walesi szolgáló volt-e Hebe Vestina is, a kétes szentélyben, ahol a vásári kikiáltók „Amateurs des delices exquisites de Venus“ (Vénusz különleges örömeinek kedvelői) számára bemutatták az elektromos trónszék és a mennyei fekvőhely előnyeit. Ha valóban odaadta magát és részt vett ebben az olcsó színészkedésben, ahol a kuruzslást és a tudományt szemtelenül összekeverték, - akkor furcsa, hogy a kéjvágyó nézők közül nem tudott fölcsípni jobb gavallért ennél a közönséges sussexi bárónál.

Greville nem fáradt azon, hogy a csábító lány múltját kikutassa, mert csak a jövője érdekelte. Amy Lyont ünnepélyes megfontoltsággal iktatták be az Edgeware Row-n, hogy ott a tiszteletreméltó Charles Greville oltalmában lakozzék, aki szigorú föltételeket szabott neki, s ezeket a lány engedelmesen el is fogadta.

Nem volt többé alkalom a dévajságra, könnyelműségre, a dühkitörésre, szeszélyekre, legfőképpen pedig a pazarlásra. Árnynak le kellett szokni a közönséges viselkedésről, a durva beszédről, tompítani kellett hangját, mozdulatait. El kellett ejtenie otromba ismerőseit, akik talán a múlt miatt igényt tartottak rá. Nagyon óvatos, csöndes, szófogadó és engedelmes kellett, hogy legyen.

Amy mindent megígért. Érdeke volt, hogy a jóságos úriemberre bízza magát. Egészsége ismét a régi, arca rózsás volt, amikor jószándékkal tele Hawardenből megérkezett.

A józan vidéki élet, a tiszta mezei levegő megint visszaadta varázsát, aminek az Up-Park fülledt levegője megártott. Tekintve, hogy a divatárus üzletek mind nagyon messze voltak, Amy nem vásárolhatott üveggyöngyöt, szépségtapaszt, csecsebecsét és pomádét. A ruháról, amelyet még Sir Harry vásárolt, lefejtették a rongyolt fodrokat és egyszerű, takaros öltözéket varrtak belőle. Grevillenek tetszett a viruló árucikk, mikor az szerényen megállt előtte a Paddington Greens-hez közeleső tiszta házban.

Nem volt már többé esetlen kis parasztleány, aki durva kalandra megy, hanem inkább gyöngéd driád, aki most bukkant ki frissen az erdőből. Greville csodálkozott ártatlan arcán, de örült is rajta. Ha egy kicsit még javítanak rajta, a leány valóban hajadonnak látszik majd. Greville, mint legnyájasabb műértő, mérte végig tetőtől-talpig Amyt a lornyonján át.

A szakértő jónak találta a vásárt. Lehet, hogy már máskor is szerencséje volt, de ilyen jó üzletet még sohasem kötött.

Elhatároztatott, hogy Amy Lyon feledésbe merül és helyébe Emma Hart lép. Új név az új szerephez; eltűnik a múlt is, hogy soha többé vissza ne térjen és kényelmetlenné ne váljék.

Tehát: Emma Greville számára s miss Hart az egész társaságnak, amelybe az arisztokrata hivatalnok metresze lépett.

Alexander Popé írta, hogy „szolgálóból Helénát kell csinálnunk". Charles Greville pedig szorgalmasan belekezdett a föladatba hogy a csinos walesi parasztleányból, akit a városi levegő kissé meghervasztott, szépséget formáljon.

Először is a háztartást szedte rendbe. Arra nem volt pénze, hogy egyszerre szeretőt és házvezetőnőt tartson. Az utóbbi szerepre Amy képtelen volt. De Greville mesteri fogással házába vette Mary Lyont, a nemesi házak tapasztalt gazdaasszonyát; kitűnő szakácsnő és olyan duenna volt, aki személyes érdekből viselte szívén Greville védencének őrzését. Szóval olyan jobbkéz, aki biztos, hogy takarékos és hálás lesz.

Az asszony azonnal meg is jelent, boldogan és alázatosan hajlongott s engedelmességet fogadott Greville-nek: egy pillanatra sem ereszti szem elől Amyt és vigyázni fog minden garasra. Tekintve, hogy a Lyon névhez bizonyos kis félrelépések tapadhattak, Amy készséges anyja a „Mrs. Cadogan" nevet vette föl. Két olcsó szolgálót fogadtak, az egyiknek kilenc, a másiknak nyolc font volt egy évre a fizetése és ezzel teljessé vált az elegáns faun ménage.

Greville elköltözött a Potmann Square-ről és Paddingtonban bérelt szerény külsejű téglaházat, - a barokk templom közelében, amelynek dús körvonalai kedves ellentéttel emelkedtek a pázsit kerek foltján. A háznak tiszta, fallal körülvett kertje volt; az elülső és a hátsó ablakokból egyformán fára lehetett látni. A csöndes, előkelő szomszédok nem voltak túlságosan közel... A boltosok előzékenyen és szolgálatkészen viselkedtek, ahogy ezt egy gróf fia elvárhatta, aki készpénzzel fizet, - legalább is a kisebb dolgokért.

A ház belül jókarban volt és hála Greville kiváló ízlésének és óvatos vásárlásainak, néhány értékes holmi akadt benne. A falakat sötét faburkolat borította. A dió- és mahagóni-bútor férfiasan egyszerű volt, párnákat és cicomát sehol sem lehetett találni. Csak a lakószobában függött egy Correggio; s ezen a jácint és ibolya színű tónusok, a májusi rózsák és az itáliai ég kéjes harmóniában olvadtak össze. A képnek modem mestermű volt az ellentétje, amelyet Greville olcsón vásárolt. Sir Joshua Reynolds, a Királyi Akadémia elnöke festette. A képnek olyan története volt, amin a pletykakedvelők sokat vihogtak.

Valami Emily Bertie megbízta a művészt, - aki már akkor divatos volt és kevéssel azelőtt drágult meg, - hogy fesse meg az arcképét. A tiszteletdíj felét, a hetvennyolc aranyat, előre kifizette és néhányszor ült is Sir Joshuának; de amikor otthoni költségvetése válságba jutott, arra kényszerült, hogy terveit megváltoztassa. Arcképe befejezetlenül maradt a műteremben. Ez sokszor megesik olyan gyenge hölgyekkel, akik elvesztik pártfogóikat, mielőtt arcvonásaik egészen a vászonra kerülnek. Sir Joshua haragudott a félbemaradt üzlet miatt, s amikor meghallotta, hogy miss Bertie Romney-nek ül, gyorsan befejezte a maga festményét és beküldte a Királyi Akadémiának, még pedig a következő irgalmatlan címmel: „Thaisz fölgyújtja a szűziesség perszepoliszi templomát“. A kritikusokat ugyan mulattatta ez a nyílt célzás miss Bertie foglalkozására, de általában az volt a vélemény, hogy egy gazdag embernek kár lenéznie egy szép lányt, aki majdnem száz aranyat fizetett és semmit nem kapott érte.

Greville örült a botrányon, megcsodálta a képet és miután arra kérte Sir Joshuát, hogy a maga szépségeszményének megfelelően változtasson rajta egyet-mást, - olcsón megvásárolta.

A Correggion és á Reynoldson kívül Emma még más kincset is megcsodálhatott; egy szekrény tele volt pénzekkel és érmékkel. A párnázott polcokon királyok, királynők, pápák és egyéb kiválóságok kopott arcélei villogtak arany- és ezüstfényben. Másik szekrényben ásványok csillogtak, amiket Greville nagyon sokra tartott: néhány urna és vázatöredék, a toscanai szőlőkből, egy-két ritkaság Szicília kénmezőiről és a Vezúv lávája alól. Emma alig vetett ügyet rá, amikor Greville, hogy ismereteit bővítse és finomítsa, megmutatta neki az etruszk váza gyöngéd vonalait, vagy egy királyi érme lágy formálását, vagy azt a művészetet, ahogy Sir Joshua a hússzínű tónusokkal bánt. De amikor Greville megmondta neki, hogy belőle is műtárgy válhatik, inkább érdekelni kezdték ezek a dolgok. Hiúsága, amely eddig egy csinos szolgáló színvonalának felelt meg, magasabbra szárnyalt és Greville szemén át már szépségnek látta magát.

Elég eszes volt, hogy megértse a titkos eszményt, amit eléje tűztek és hogy megtanulja, mit kell érte tennie. Példásan viselkedett. Úgy nézett Greville-re, mint a cirkuszi kiskutya, amelyik egy rúd végén egyensúlyozva, megható alázatossággal bámulja urát, aki cukrot tart a kezében és nem veszi le a szemét róla.

Minden, amit Greville mondott, törvény volt Emma számára. Gyors alkalmazkodóképessége sok örömet okozott Greville-nek, aki türelmesen végezte föladatát. A hosszú előadásokat, amikről nem tudott lemondani, Emma csak félig értette; de az, amit a tisztességről, illendőségről, előkelő viselkedésről, jó ízlésről, meg arról, hogy művelt emberek közt mit tesznek és mit nem tesznek a jól nevelt urak szeretői - nem ment veszendőbe.

Emma megtanulta, hogy megvesse a rikító öltözködést. Nem használt többé flittert, nem öltözött olcsó és föltűnő ruhába, nem kellett a festék, a tapasz, a hamis haj vagy ráma segítségével magasra tornyozott frizura; még üveggyöngy és amulett sem.

Greville maga válogatta ki a lány ruháit, szabónőt keresett neki és nem engedte, hogy növendéke akár csak egyetlen virágot viseljen az övében vagy hajában. Tanítókat fogadott, hogy a lányt énekre, hárfajátékra, jómodorra és táncra oktassák. Rábírta, hogy jó erkölcsös könyveket olvasson, megtanította, hogyan lép előkelő hölgy a szobába, hogyan önti be a teát és miként figyel az urak társalgására. Nem volt többé nehéz étel, sem pezsgővel teli kehely. Emma naponta fél pint sört kapott, többet nem. Sokat kellett mozognia, korán feküdni, korán kelni. Mindenekelőtt pedig azt megtanulnia, hogy tisztelje a pénzt és minél jobban osszon be minden garast. Emmát Cadoganné is biztatgatta, aki igazi női aggodalommal érezte, hogy anyagi jóléte a lány buzgalmától függ. Sem az anya, sem a lány nem feledkeztek meg egy pillanatra sem arról, hogy bármikor az utcára kerülhetnek. Cadogannénak csak az alagsori konyhára kellett gondolnia, ahonnét megváltották, Emmának meg a szörnyű hawerdeni kunyhóra és mind a ketten megkettőzték igyekezetüket, hogy a jóságos Greville úrnak kedvében járhassanak.

Semmiféle házasság sem lehetett volna ilyen vigasztalan. Emma a házon kívül senkivel sem találkozhatott, kivéve a boltosokat, divatárusnőket és szabónőket. Kötelességszerű sétáin anyja vagy szeretője kísérte. Ha otthon volt, hogy művelődjék, könyvet kellett olvasnia, zenét gyakorolt, Greville-nek az illemről és a szokásokról szóló beszédét hallgatta vagy egy műtárgy előnyeit bámulta, amihez semmit sem értett.

A számadásokat azonban mindig gondosan kellett vezetnie. Anyja meg ő húsz fontot kaptak egy évre és minden kiadást föl kellett jegyeznie. Ezt kötelességéhez híven meg is tette: „Egy darab edény öt penny, szegény ember fél penny, cérna és tű kilenc penny, alma két és fél penny". Egészen más volt az élet, mit az up-parki; egészen más volt minden, mint ami eddig az életet jelentette számára.

De azért nem volt rosszkedvű. Két mód akadt arra, hogy napjait kitöltse: Charles Greville, külön kis világának istene és szépségének ápolása.

Tükre megmutatta neki, hogy szeretője kezében szebb lett. Tanítói bizonygatták, hogy nemcsak szépség lesz belőle, hanem tökéletes szépség is. Hangja nagyterjedelmű volt, édes és velősen zengő. Énekében érzékeltetni tudta a hangulatot és melódiát; ez pótolta azt, ami a hallásból hiányzott. Ujjai hamar, fürgén repültek a húrokon és megtanulta, hogyan kell bánni a leheletvékony porcelán-teaszervizzel, a kovácsolt ezüsttel és a lakkdobozkákkal. Nem állt már úgymint a buzgó szobalány, aki a törött tükör előtt romantikus hősnőt akar megszemélyesíteni. Greville észrevette a pózait és nyugodtan bátorította. Vásárolt neki valami egyszerű ruhát, kontyba kötötte haját és megkérte, hogy álljon úgy, mint a narancsszínű antik vázákon a nőalakok. Egészen meglepődött, hogy a lány mily könnyen és elegánsan utánozza a klasszikus tartást.

Földerengett előtte, hogy Emma Hart talán még sokkal többet ér, mint ahogy eleinte gondolta. De az bizonyos, hogy férfi még sohasem vásárolt olcsóbban materiális kényelmet és extatikus élvezetet, szellemi és testi kiválóságot.

Cadogánné ínyenc lakomái éppolyan tökéletesek voltak, a maguk nemében, mint Emma szerelme. Pedig az egész háztartás, a tanítónők tiszteletdíjával együtt sem került többe, mint háromszáz fontba.

Emma megindítón boldog volt a bájos kis házban. Charles Greville-t sokkal jobban szerette, mint Sir Harryt. Mert sokkal jóságosabb, különb, fensőségesebb ember volt, mint az alacsony ízlésű, goromba baronesz. Úgy érezte, ura és mestere sokkal magasabb színvonalon áll, mint ő és kicsinyességét, merev erkölcsprédikálását a bölcsesség és jóság jeleinek tartotta. Megtanulta tőle, hogyan kell beszélni az erényről, - bár nem tudta pontosan, hogy mi ez a csodálatos tulajdonság. De hogy bőségesen megvan Charles Greville-ben, azt szilárdul hitte.

Nem volt rá alkalom, nem is juthatott kísértésbe, hogy hűtlen legyen Greville-hez. Bizonyára nem is kívánta. A férfi jóképű volt, fiatal és a lánynak hízelgett, hogy tanítja, simogatja, inti, mert mindez táplálta önérzetét. Érzékeit megfogta arisztokratikus külseje, kedves modora és mindenféle választékos szokása. Amennyire tőle telt, szerette; talán jobban szerette, mint ahogy a férfi természeténél fogva meg tudta érteni.

*

Mire a nyár dereka megjött, Greville már ellátta utcáról fölszedett Emmáját legalább a külső mázzal és szerette volna jó ízléséért és munkájáért az elismerést zsebre vágni. Mindenképpen nagyvilági ember volt. Amikor szeretőjét fölvitte egy népszerű festő műtermébe, hogy szépségét az akkori idők divatos jelmezében megörökítse, - csak az előkelő társaság szokásához alkalmazkodott.

Így történt, hogy Emma egy sugárzón kék egű napon, - jókedvűen haladt vele a Cavendish Square harminckettes száma alá. Ott tiszteletet parancsoló építkezés fogott körül egy gyep- és kavicstérséget, amelyen kocsisok és fáklyahordók vártak s naplopók fecsegtek. Greville mellett föllépdelt a széles lépcsőn a műterembe, ahol valamikor a nagyon kedvelt Francis Cotes arcképfestő dolgozott és nyolc év óta George Romney műhelye volt.

Emma gondosan öltözött. Greville utasítására hosszú, sima fehér muszlinruhát vett föl. A mell alatt széles kék szalag tartotta össze s rövidujjas kis mellénykét viselt hozzá. A váll és a kebel vonalát csak könnyű sál szakította meg. Haja fürtökben hullott a nyakára és arcát alacsony Leghorn-szalmakalap árnyékozta.

A festőt azonnal és mindenkorra elbűvölte az, amit a természet és Charles Greville Amy Lyonból alkotott és most a csinos Emma Hart néven szerényen állott a Cavendish Square- i nagy műteremben.

George Romney mélabús kedély volt, a művész keserű csalódása kínozta, aki mindenét föláldozta a művészetnek, anélkül, hogy életét egészen betöltötte volna. Amikor Emmát öntelt oltalmazója bemutatta, a festő negyvennyolc éves, zömök, sötéthajú, nyíltarcú férfi volt, de olyan félénk, hogy modora majdnem udvariatlanságnak tűnt.

Származása nem volt sokkal előkelőbb, mint a kovács lányáé. Mind a kettő az angol parasztságból eredt és apai ágon ugyanarról a vidékről is származtak. Georg Romney apja kishivatalnok volt a lancashire-i Waltonban, mellékesen műasztalossággal foglalkozott és konyított az építészethez is. A festő gyermekkorát északon töltötte. Fiatalságát komoly művészeti tanulmányokra áldozta. Keserűséggel töltötte el a nevelésbeli fogyatékossága és a gátlásos társadalmi érintkező-képessége mind az embert, mind a művészt akadályozta.

Hűséges feleségét fiatal korában vette el; két gyermeke született. Otthagyta őket északon, amikor elindult, hogy szerencsét próbáljon a fővárosban. Ez húsz esztendeje történt. Tizenöt éve, hogy újra meglátogatta Mary Romneyt, aki csöndesen és különös türelemmel várakozott a világtól távoleső cumberlandi paraszttanyán.

George Romney sikert aratott. Bár az elegáns, lángeszű, nagyvonalú Sir Joshua Reynolds volt a versenytársa, eleget keresett arcképeivel, hogy Itáliába utazhassák, ahol kimerítő gonddal tanulmányozta a festészetet

A richmondi hercegnek és Warwich grófjának, Charles Greville fivérének pártfogása egyengette útját, hogy Londonba való visszatérése után Francis Cotes műtermébe költözhessek. Egyszerre korának a legkeresettebb arcképfestője lett. Magánélete azonban sivár maradt. Nem talált bizalmas barátot, néhány ismerőst leszámítva, mint William Hapleyt, aki hízelgett neki, terhére volt és untatta; meg Richard Cumberlandot, aki csodálta és bátorította.

Kerülte az új ismeretséget, a szórakozást és az üdülést, majdnem hisztérikus ember gyűlöletével és híján a magabízásnak is, ami gyorsan hipochondriává nőtt. Éveken keresztül kínozta magát, hogy művészetét szenvedélyes szorgalommal tökéletesítse és sikerült is neki, hogy bizonyos értelemben tökéletes technikára tegyen szert.

De káprázva Raffaello és Tiziano zsenijétől, sohasem elégedett meg a maga próbálkozásaival. Műtermében, ahova Emma úgy lépett be, mint valami istennő, szerteszét hevertek a mappák, tele a befejezetlen vázlatokkal és soha el nem készült festményekhez való tervekkel. A falakat félig kész képek borították. Némelyiket azért nem fejezte be, mert a modell kimaradt, vagy nem lehetett találni; a másikat csak a türelmetlenség nem engedte befejezni, mert a festő új kísérlethez fogott, s éppoly rövid lélegzetű volt a lelkesedése.

Arcképeivel nagyon szépen keresett, de nem örült a pénznek. Bőkezű volt és nagylelkűn támogatta tehetséges, de pazarló fivérét, míg annak halála ettől a tehertől meg nem szabadította. Alig törődött vele, hogy arcképeiért rögtön fizetnek-e vagy sohasem. Nem kért többet soha, mint Sir Joshua Reynolds tiszteletdíjának a felét. A Királyi Akadémia elnökétől a szerény George Romney szinte félénken távol maradt.

Hogy Charles Greville elvitte Emmát a Cavendish Square-en lévő műterembe, az boldoggá tette a festőt és az utókor gazdagodott vele. A Greville-ek mindig csodálták Romneyt és pártfogolták is. Charles Greville itáliai útjára ajánlólevelet adott a festőnek a nápolyi angol követhez, Sir William Hamiltonhoz, de a művész sohasem nyújtotta át, mert nem jutott el oly messze délre. A hűvös műértő őszintén szerette az udvariatlan, cigányos festőt, sötét arcát és hasonlíthatatlan tehetségét, mely az angol asszonyok, gyermekek vaskos szépségét úgy megörökítette.

Greville, aki gondosan öltöztette Emmát, azt tanácsolta neki, hogy olyan stílusú ruhát vegyen, amilyenben Romney szokta festeni a nőket, akik megbízták arcképük elkészítésével. Ezért a művész valósággal elragadtatást érzett, mikor meglátta pártfogójának kedvesét; maga a fiatal lány éppen úgy tetszett neki, mint az ízléses öltözéke.

George Romney beleszeretett Emmába és vele együtt mindenbe, aminek Emma jelképe volt. Már sok szép, elragadó asszonyt lefestett; de érzéke annyira egy bizonyos szépségideálhoz igazodott, hogy - valószínűleg öntudatlanul - a legkülönbözőbb modellek képeinek is meglehetős hasonlatosságot adott.

Emma esetében nem volt szükség a természettel szemben való hűtlenségre, hogy belső látomásához hű maradhasson. A fiatal lány azt képviselte, amit minden festő vágyakozva keres: a húsból-vérből való eszményi nőt.

Amikor Emma föllépett a modell-zsámolyra és Charles Greville pontos utasítása szerinti klasszikus tartásába igazodott, Romney tudta, hogy megtalálta azt a teremtést, aki művészetének teljes kifejezéséhez hiányzott. A lány éppúgy lelkesítette, mint Tiziano képei, amiket Velencében látott és Raffaello mesterműve, amit Rómában másolt. A lány egyszerre ösztönzés, sugallat, tökéletesedés biztosítéka volt a művész számára, - művészetét el segítette arra a pontra, amelyet képessége tűzött ki.

Emmát is föllelkesítette és szinte nemesebbé tette a tisztes elragadtatás, melyet a művész szomorú, nyílt arcán látott, mikor a műterem hízelgő világításában állt.

*

Greville-t nagyon kielégítette kísérletének sikere. George Romney lángolása megerősítette a saját véleményét és megjutalmazta fáradságát meg a kiadásait. Büszke volt arra, hogy húsból-vérből való Thaisz birtokosa. A lány ragyogóbb volt, mint házában a falon függő csábító hölgy, akinek képét olyan nagyra tartotta.

Emmy szebb volt, mint Emily Bertie, vagy akármelyik asszony a városban. Romney ezt az igazságot egyre-másra következő festményeivel, meg száz vázlattal és rajzzal hirdette.

Egyoldalú, borús életében most volt először boldog a festő. A modell pedig csavargó életében most először érzett önmegbecsülést. Együtt teremtették azokat a műalkotásokat, melyek bizonyos értelemben hibátlanok voltak.

Emma egyformán testesítette meg Romney gyöngéit és előnyeit. És képességeinek határán belül volt. Szépségének egyetlen vonalát sem hagyta ki a festő megértő ereje vagy ábrázolóképessége. Boldog volt, hogy olyan modellt talált, aki művészetét nemcsak sugalmazta, hanem hízelgőnek is találta. Emma pedig azért volt boldog, mert olyan festőre akadt, aki szépségét ünnepelhette, amennyiben teljességgel alkalmazkodott annak a tökéletességéhez.

Mert Emma Hart, ahogy őt Charles Greville kicsiszolta és George Romney lefestette, talán olyan tökéletes és szép asszony volt, amilyen valaha csak egy festő képzeletét betölthette. De szép volt általános ízlés szerint is. Nem holdfényben ragyogó erdei liliom, mint Simonetta Vespucci, akit Sandro Botticelli ünnepelt s akit némelyek fantasztikusnak és betegesnek véltek. Nem volt meg benne a görög Hermész mosolyát őrző lombard dámák előkelő kecsessége sem, akik Leonardo da Vinci vágyát nyugtatták, ha nem is elégítették ki.

Emma varázsa nem volt talányos; nem is oldott meg semmiféle rejtélyt. A lány nem volt elgondolkozó, se meggyötört, se epedő. Finom arca nem emlékeztetett a szellem másik világára, sem pedig szeszélyes álmokra. Sima körvonalaiban nem volt rejtély, szemében nem borongott kérdés, ajka körül titok; modorában nem volt semmi mesterkélt. Ezért volt egészen a George Romney tehetségének hatókörében. Támadt ugyan becsvágya Romneynak, lírai és fantasztikus irányban is, kompozíciók, Shakespeare- és Milton-illusztrációk is foglalkoztatták, de igazi sikere csak akkor volt, ha a megfogható szépséget és az egészséges emberi alakot ábrázolta.

Emma az a típus volt, amelyhez már néhány modelljét idomította. Tojásdad arc, finoman arányos arcvonások, nagy, sötét szem, szépívű szemöldök, telten duzzadó száj, meleg, könnyen piruló bőr és dús, nehéz fonatban omló vörösbarna haj. Ezekhez a ritka előnyökhöz járultak még: a nagy, szépen fejlett alak, a dús kebel, a kerek váll, meg a fürge és kedves mozdulatok.

Szépségén alig lehetett valamit kifogásolni. Fiatal volt, de mégis inkább a szobor tömörségére emlékeztetett, mint a virág törékenységére. Csontos volt, a lába esetlen, az arca kissé széles s a nyaka túlhosszú.

Az őt ábrázoló képeknek George Romney sok címet adott, de lehetőleg kevés „járulékkal" ábrázolta. Néha klasszikus ruhában, vagy muszlin-szoknyában, ingben, vállszalaggal; fején Leghorn-kalapban. Kezében kötés vagy a rokka előtt ült. Közvetlenül „természet után" a modellről festett. Három-négy, egy-egy órás ülésre volt szüksége. A ruhát, a kezet és a kisebb részleteket hivatásos modellel fejezte be. Egyetlen tanítvány sem nyúlhatott a munkájához. Sebbel-lobbal dolgozott és gyakran nem fejezte be az egyik arcképet, csak sietségből, hogy belekezdjen a másikba.

Ezek a számára kedves tanulmányok sohasem erőltették meg nehezen szerzett technikáját. Mindig megmaradt a határán innen annak, amit fáradság nélkül, majdnem öntudatlanul tudott alkotni.

Greville nagyon büszke volt arra, hogy szeretőjét ily csodált és előkelő művész festette. Kegyesen nem volt féltékeny George Romney nyilvánvaló szerelmére, aminek részben maga is fölidézője volt. Sokszor elkísérte Emmát a Cavendish Square-re, segített elrendezni arcán a fátyolt, váll- vagy övszalagokat, a széles karimájú kalapot, vagy tanácsot adott neki egyik-másik pózra nézve.

Emma hamarosan megtanult Greville, vagy a festő útmutatására minden tartást, a legcsodálatosabb biztonsággal, tagjainak meg fejének pózával olyan jellemeket ábrázolt, amelyekből semmit sem értett, s olyan lelkiállapotokat utánzott, amelyeket sohasem tudott volna átélni.

Ha Greville-nek más dolga volt, akkor Cadoganné kísérte, mint valami duenna, Paddingtonból a Cavendish Square-re leányát, aki oly fontos és értékes személyiség lett. Minden a legnagyobb tisztességben folyt le. A rendszerető hivatalnok azt akarta, hogy Thaisza a külvilág színe előtt úgy mutatkozzék, mint valami angol nemeshölgy. Emmában nem volt semmi a nagy kokottból.

De a pletyka azért mégsem hallgatott. A festő nagyon is szemlátomást szerelmes volt. Modelljének a hivatása már bizony abban állt, hogy kedvében járjon mindenkinek, akinek megtetszett. Különben miből élt volna? Az anyától, aki szolgáló a házban, ahol lányát kitartották, senki sem kívánhatta, hogy éberen őrködjék a női hűségen és tisztességen.

Romney pedig sötéten komikus fickó volt, „az elhagyott feleséggel", akit még senki sem látott. Visszahúzódott az emberektől, nem volt arisztokrata; úgy érezte, a társadalmi konvenciók nem kötelezik és a közönséges korlátok és szabályok fölé emelkedve, azt tette, ami jólesett neki.

De Greville-nek arisztokrata létére megvolt a maga kódexe s nem kellett félnie, hogy Emma régi, féktelen könnyelműsége újra föllángol az új hódoló társaságában, aki ugyanabból a társadalmi osztályból származott, ugyanolyan tapasztalati körrel. Akárhogy volt a dolog, a város - talán nem is szokatlanul cinikusan - így gondolkozott: amikor Emma Greville házából George Romney műtermébe megy, egyik szeretőjétől a másikhoz jár. Miért is lenne hűségesebb Greville-hez, mint régebbi szeretőihez, vagy miért állna ellent George Romney olyan bájnak, amelynek azelőtt még soha senki nem állt ellen? Lehettek okok reánézve, de nem a fölszínen. A kérdés egyáltalán csekély jelentőségűnek bizonyult. Fontos csak az volt, hogy szépség született és olyan módon vált halhatatlanná, mint ahogyan kevés halandónak jut osztályrészül.

*

Egyébként Emma tovább is egészen urának kívánsága szerint viselkedett. Zenét tanult meg vízfestést, rendben tartotta könyveit, szerényen élt az Edgeware Row-n, miközben Romney legalább harminc képet festett róla.

A képeknek olyan címet adott, amilyen éppen eszébe jutott. Akkortájt divatozott a klasszicizmus és Emma arca csodálatosan klasszikus volt. Romney fölületes és hiányos műveltsége tehát Cassandra, Bacchánsnő, Diana, Euphrosyne, Alope vagy Ariadné címet adott. Ő volt az „Érzelmesség" is, a „Fonó nő", a „Varrónő". Tudott a lány megjátszani olyan szerénységet, amit sohasem ismert, s olyan szorgalmat, ami éppen nem volt ínyére. Romney lefestette mint „Erdei nimfá"-t, „Szent Ceci- liá"-t, „Vidám Múzsá"-t, „Természet"-et, kutyával, kecskével, gazellával, anyja szülőföldje parasztasszonyainak walesi kalapjában, s egyszerűen mint „Emmá“-t is.

Ez az utóbbi valamennyi képnek az igazi címe. A „fantázia-etikettek" csak kevés különbséget jelentenek, mindig Emma maradt egyik-másik pózában, akit Romney lefestett.

Sokat beszéltek Emma bámulatosan változó arckifejezéséről, amit csodálói égig magasztaltak. De sem Romney, sem más festő nem örökítette meg az igazi szenvedélytől földúlt vagy átszellemült Emmát. Mindegyik kép ugyanazt a sima, szabályos arcot mutatja, amit nem árnyékol semmiféle érzés. Néha nagyra nyitja a szemét, néha lesüti; ajka kinyílik, vagy szorosra zárul, tekintete komoly, vagy mosolyog, - de hibátlan vonalú, ránctalan arca soha, még felületesen sem változik. Nem látszik rajta Cassandra borzalmas nagysága, vagy Jeanne d’Arc földöntúli lelkesedése. Mindig ugyanaz a - bizonyos mértékig sekély és lágy - kedvesség, ami szűzies tisztaságul érvényesülhet.

Romney technikájában nem volt semmi műfogás.

Nem csinált kockázatos kísérleteket, mint Sir Joshua. Markos stílusa jól illett modelljének fölületes szépségéhez. Szilárd, világos vonásokat húzott könnyű ecsetje, palettájának nem nagyon változatos színskáláiból gyakorlottan rakta föl a buzérkéket, az umbrát, a kármint és a sziénát,[2] amit mind maga dörzsölt-kevert és ebből alkotta meg Emma erőteljes, rózsaszín hús-tónusát, ragyogó kékesbarna szemét és gesztenyebarna fürtös haját.

Ez a módszer használt a tehetségének. Elsietett képei néha keménynek hatottak, nem volt levegőjük és inkább porcellán-festészetre emlékeztettek. De ezekben a gyors változatokban levegő volt és fölszabadultság, jólestek a szemnek, még ha nem is voltak készek.

Mint korának minden arcképfestője, Romney is mindig ugyanabban a műteremvilágításban festett, amely könnyű fátylat vont az arcra és képzeletbeli háttért használt, aminek, mint a színpadi díszletnek, nem sok köze volt a kép tárgyához. A háttért csak fölületesen festette meg, hogy az alakok jobban érvényesüljenek. Odavetett vázlatainál azonban Romney hűségesen ragaszkodott a Tiziano-színekhez, amelyeket szeretett. A szolid, dús, arany krémszínhez, az arc rózsafehér árnyalataihoz és a friss, vörös alakhoz. A kép célja szerint különbözött a haj, de tónusában meleg volt, az árnyékban csaknem túl meleg.

Hébe-korba szinte vaskosak voltak Emma befelezett kénéi, az arc álarcként hatott, a kar és a kéz csonttalannak, az alak szerkezete nem sikerült, a ruharedők nehézkesek. De egészében mégis csak határozott nyereséget jelent Romney működése a művészet számára és ezt mind a festőnek, mind a modellnek javára kell írni.

Emma minden arcképe közül legszebb az „Ariadné". Ezen a remek, gyöngéd képen az egyszerű, angolruhás, lesütött szemű lány olyan kedves, mintha rózsalevél tapadna a vászonra. Romney csodálta azt, amit természetes szépségnek tartott. Nem szerette Francois Boucher nagy drámáit, a szabók és a táncmesterek produktumait, de Greuse grizettjeit és parasztlányait sem, a színház és a silány regény alakjait. Cicoma és olcsó dísz nélkül festette Emmáját.

A lány kedvessége mindenesetre természetes volt.

A tanyáról származott, nem királyi udvarból, a köpülő- kamrából és nem szalonból. Még az is, aki a műveltség, a finomság és a művészet hiányát látta rajta, meg kellett, hogy vallja: szépségét nem festékdoboznak, a fodrásznak, az ékszerésznek, vagy a szabónak köszönheti.

Emma szépsége a legdiadalmasabban akkor érvényesült, mikor olyan ruhát viselt, mint egy szolgáló, egy méter gézből készült övét vagy olyan szalmakalapot, amilyet a fejőslányok hordtak.

Romney maga is paraszt volt és így nem talált a vaskos és egészségtől sugárzó Emmában semmi hibát, amit tompítani kellett volna. A lány négy év alatt, amíg modellt ült neki, egészen boldoggá tette.

Charles Greville azonban, aki a belső közelség szemével és a műértő tárgyilagos bírálatával nézett, hamarosan észrevette Hebe ragyogása alatt a parasztlány csiszolatlanságát, az istennő dús alakja mögött a szolgáló ordináréságát.

És miután már két éve birtokolta kincsét, arra kezdett gondolni, hogyan szabadulhatna tőle előnyösen.

Greville nem kételkedett, hogy Emmája szereti. A lány kötelességszerűen megtartotta Ígéretét, amit akkor tett, amikor Hawarden piszkából kiszabadította. Sohasem vágyott egyébre, mint arra a „méltó társaságra", amelyet neki engedélyezett. Sokat fáradozott a zene tanulásában, a modellülésben és aggodalmasan följegyzett minden csöpp kis kiadást.

Mikor a lány könyökén valami hőkiütés támadt, Greville a tenger mellé küldte anyjával és úgy határozott, hogy a gyermeke vele utazzék. Gondolta: az anyai érzés még valami további csillogást ad a varázsának.

Emma engedelmesen útra kelt, bár kissé vonakodva cserélte föl Paddingtont a Park Gate-tel. Próbált elszórakozni a kis Emmával - így hívták a gyermeket is, - de egész idő alatt türelmetlenül gondolt haza, ami szeretőjére nézve nagyon hízelgő volt.

A távoli, félreeső partvidéket a kényelmes londoni élet után sivárnak találta. Az ellentét annál rikítóbb volt, mert egy idő óta új, igen kedves barát vonzóbbá tette az Edgeware Row rendezett háztartását, illetve életét. Ez az új ismerős Emmának örömet hozott; hízelgett neki, hogy őszinte, de tiszteletteljes szerelemmel csodálta. Greville gazdag és híres nagybátyja, Sir William Hamilton szabadságra érkezett Nápolyból Angliába és gyakori vendég volt Paddingtonban. Bókkal árasztotta el a „szép teafőzőnőt", ahogy Greville a szeretőjét nevezte. A lány meg kedvesnek, jóságosnak és szórakoztatónak találta.

Sir William Hamilton nővére az elhunyt Warwick grófné volt, Greville anyja. Sir William mindkét ágon abból az ősi családból származott, amelynek nevét viselte, de nem örökölt nagy vagyont. Először a becsület mezején próbált szerencsét és Ágost cumberlandi herceg vezérlete alatt a testőrgyalogságnál szolgált. De az előléptetéskor mellőzték és ez arra késztette, hogy bosszúsan búcsút mondjon a katonaságnak. Huszonnyolc éves korában okosnak vélte, hogy gazdag lányt vegyen feleségül, bár ez - a saját kijelentése szerint - nem volt ínyére. Találódott valami Miss Barlow, akinek walesi nagy birtoka évente ötezer fontot jövedelmezett. Ez a hölgy férjének ezerhétszáznyolcvankettőben még nagyobb szívességet tett azzal, hogy meghalt és visszaadta neki a teljes szabadságát. A házaspár egyetlen gyermeke is elhunyt és így Sir Williamnak ötvenöt éves korában, ámbár azt remélte, nem látszik többnek negyvennél, más gondja nem akadt, csak a szórakozás; ha ugyan valaha is gondolt másra.

Greville-t sok éven át hallgatólag nagybátyja örökösének tekintették. Annál nyugtalanabb lett az állandósult hírek miatt, amelyek szerint a szépvagyonú, előkelő nápolyi állású, kitűnő modorú, jól konzervált Sir William gyorsan második házasságot tervez.

Ez a növekvő aggodalom az, ami a fiatalember hűvös vidámsága alatt rejtőzött, amikor Emmát a könyökkiütés gyógyítására küldte. Ez az aggodalom nyilván annyira lefoglalta, hogy nem tudott rögtön válaszolni a szerelmeslevelekre, amint összetartozásuk megkívánta volna. Emmát ez nagyon bántotta, még akkor is, ha arra gondolt, hogy a késésnek talán a posta az oka.

Annyi bizonyos, hogy Charles Greville, bár a Portman Square-ről Paddingtonba költözött, bár Emma ügyelt minden garasra, Cadoganné pedig a konyhán takarékoskodott: anyagi nehézségekbe jutott. A gyűjtőnek, a finom Ízlésű férfiúnak, ha mégannyira óvatos volt is, ötszáz font nem sokat jelentett egy esztendőben. Annak sem látszott semmi jele, hogy megkapja a régen megígért állami állást. Közeleső megoldás lett volna egy házasság gazdag örökösnővel. De húsz-harmincezer fontnál kevesebbről nem lehetett szó és ilyesmi nem hever az utcán.

Greville sorba kísérte nagybátyját azokba az előkelő házakba, ahol mind a két urat szívesen látták vendégül. Föl is tárta helyzetét a nagybácsi előtt; az elkerülhetetlen adósságokat, az előtte álló elkerülhetetlen válságot, a dolgok részleteit, amelyek nem a saját hibájából történtek, hisz oly óvatosan élt-költött és gyűjtőszenvedélye csak a legolcsóbb módon nyilvánult meg.

Sir William rokonszenvét nyilvánította unokaöccse ügyeiben. Maga is nagyon disztingvált gyűjtő volt, de érdeklődése a művészet és a tudomány szenzációsabb oldalaira irányult. Huszonnégyszer mászta meg a Vezúvot, fölment az Etnára és könyvet írt a vulkánokról. Ezerhét- százhatvanhétben gyűjteményt ajánlott föl a British Múzeumnak vulkánikus kőzetekből és ásványokból. Mint III. György tejtestvére és a királyi család bizalmasa, befolyását a walesi hercegnél arra használta, hogy egy Antonio Piaggi nevű szerzetes évi száz font járadékot kapjon. Ugyanennyit tett hozzá a maga zsebéből, hogy a tudós pap tanulmányozhassa a herculeanumi papiruszokat. Sir William dús jövedelmét, finom ízlését és nápolyi követi állását kihasználva, megszerezte hazájának a Porticinari-féle görög vázagyűjteményt. Ezt ezerhétszáz- hatvanhatban vette meg, kiegészítette és csinos hasznot vágott zsebre, mert nyolcezer fontnál drágábban adta el a British Múzeumnak. Most épp abban fáradozott, hogy a szicíliai sírleletekből hasonló gyűjteményt állítson össze, amelyet szép összegért akart eladni a porosz királynak.

De Sir Williamnak nemcsak az üzletre volt gondja. Értett a szépséghez, a bájhoz, a finom formákhoz és lelkesedését gondos tudással erősítette. A műértők közt való nagy rangját annak idején a kormány is megerősítette. A Bath-rend szalagja és csillaga segítette a lovagi címhez és az angol tudományos társaságok közül a legválogatósabb önmagát tisztelte meg azzal, hogy tagjai közé fogadta. Tagja volt a Királyi Tudományos Akadémiának, a Régészek és a Műkedvelők Társaságának.

A jólnevelt, tapintatos, vidám, a tudatlanok és frivolok körében is népszerű világfit igazán nem lehetett szőrszálhasogatónak nevezni. Sőt: a majmát megtanította arra, hogy szobrot, érmet lornyonon át vizsgáljon. Ezzel a száraz antiquariusokat akarta kigúnyolni, akik nem valami finom zsargonjukkal bosszantották.

Sir William eszménye a szépség volt, az a szépség, amelyről Leonardo da Vinci írja, hogy a természetet fölülmúlva, művészetté válik. Tiszta örömet talált a festészetben, szobrászatban, zenében, szép tájakban, a költészetben és minden műtárgyban. Különösen szerette azoknak a falfestményeknek gazdag báját és élénk színeit, amelyek akkor kerültek napvilágra, midőn az egykor oly vidám Pompejit kiásták az évezredes lávaréteg alól. Hasonlóképpen kedvét lelte a szobroknak kéjes formájában és tiszta vonalaiban, amelyeket szinte zavarba ejtő bőséggel fedeztek föl régi olasz városok és patrícius birtokok lelőhelyein.

Húsz éve élt már Nápolyban és csontja velejéig olasszá lett. Régészeti kutatásai olyanfajta renaissance-ot ébresztettek benne, aminőt a XV. század szellemeiben a klasszikus kincsek fölfedezései. Számára csak az volt elfogadható, ami antik.

De azért a maga korának magasan befűzött, púderes dámáival éppoly bizalmas viszonyban volt, mint a pompeji freskók táncosnőivel és nimfáival.

Általában olyan szibarita volt, aki hatalmasabb szenvedélyt soha nem élt át; világfi, a fölületes szórakozások szakértője, fogékony a lusta arisztokrata társaság minden szeszélye és kedvtelése iránt; de ártalmatlan, minden rosszindulat nélkül, lojális a gentleman meghatározatlan becsületkódexe iránt s elégedett élvezője a dús jövedelemnek, amely követi állásából származott.

Szerény becsvágya teljesen kielégült. Nem haragudott, amikor mellőzték és fontos állásokat rátermett diplomatáknak adtak. Az sem bántotta, hogy ha ragyogóbb

tehetségű és nyilvánvalóbb buzgalmú lenne, nem maradt volna oly sokáig egy udvarban, mely a politikai térképen kívül esik. Az elegáns skót nagyon boldog volt a maga helyén. Neki tulajdonítják azt a kijelentést, hogy „mindenütt ott a hazám, ahol jó a sorsom". Nápolyban pedig a szó igazi értelmében jó dolga volt.

Ami külsejét illeti, magas volt, jóalakú és arca nagyon hasonlított unokaöcséhez, Charles Greville-hez. Tiszta középszerűségét púder, fürtözött haj, szalag és örökös mosolya egészítette ki s így egészen disztingváltan hatott. Modora élénk volt, az urakkal kissé nyersen, a hölgyekkel lazán, szinte édesgetőn bánt és mindenkivel behízelgőn. Nem volt önáltatás, mikor a tükör előtt állva úgy vélte, hogy szemlátomást életének tetőpontján áll. Az önzést mindig okosan alkalmazta. Fiatalkorának katonaéletében az előkelő kicsapongást egészséges sporttal ellensúlyozta. Jól lovagolt, szépen táncolt. Nápolyban, a királyi parkban nagy hajtóvadászatoknak nevezett állatmészárlások jelentették számára a testmozgást.

Szóval Sir William Hamilton előkelő jelenség volt és megfelelt mindama kötelezettségének, amiket a világ egy kiváló gentlemantől kívánt és becsületére vált társadalmi osztályának, hazájának, valamint családjának. Mivel ily módon pontosan megtette azt, amit vártak tőle, mindenkinek imponált.

Külső fénye és műveltsége azonban csak felületes volt. A szellem és ízlés sima homlokzata gyors pusztulással fenyegető gyönge jellemet takart. Az erő látszata mögött terjedő betegség jelei rejtőztek. Bármennyire jókedvű és fiatalos volt az ötvenöt éves Sir William, valójában korai szenilitás kezdte ki.

Emma elbájolta szeretőjének nagybátyját. Irigyen kívánt szerencsét Greville-nek az igazi kincs birtoklásához. Charles képmutatón lebecsülve műízlését, kijelentette: „Nem szebb, mint bármi más a természetben."

De ezzel csak fokozta Sir William lelkesedését: „Szebb, mint bármi a természetben, éppolyan szép, mint minden az antik művészetben."

Amikor a lány Greville és George Romney által betanított pózaiban mutatkozott: sálat öltve, tamburint a kezébe véve, fürtjeit rázva, szemét lesütve vagy az égre emelve, Sir William elragadtatva nézte a hús-vér pompeji nimfát. És a szerelmes műértő úgy érezte, hogy egyik kedvenc szobra kel életre és minden mozdulatát egy Pygmalion lelkesedésével nézte, aki Galatheájának alabástromszobrát lüktető hússá éledni látja.

A Cavendish Square műtermében megcsodálta a fényes képeket, melyeken a sötétarcú festő megörökítette a lány sugárzó, virágzó, fiatal nőiségét. Ezek a képek minden tekintetben kielégítették az öregedő urat; akár művészi ízlése, klasszikus műveltsége, akár pedig öregember-vágya szempontjából, mellyel az egészséges, vidám nőt kívánta. Valóban ez volt Ariadné, Cassandra, Diana, Alope és a Vidám Múzsa!

Belebolondulásában éppannyira vak volt, mint Romney. Nem vette észre, hogy mindig Emma volt és örökké csak Emma, hogy a hírességek álarcai, amelyeket sima arcára öltött, éppúgy nem változtatták meg kifejezését, mint a lehelet a lapos tengert.

És az éneke!

Sir William csupa csodálat volt, a lebegő hang, az énekben rejlő drámaiság, a bravúrosan hömpölygő trillák hallatára. A lány hallása nem volt ép kifogástalan, de ezt alig lehetett észrevenni és hamar meg is javult. Érdemes volt hangját a leggondosabban képezni, - az operában általános lelkesedést támasztana.

Emma hálásan fogadta az őszinte kedveskedést. Szívében Sir Villiam mindjárt Greville után következett. Hiszen olyan jó; mellesleg gazdag, befolyásos és hasznos lehet számára. Szeretője elmondta neki, hogy Sir William tulajdonkép milyen fontos személyiség. A parkgate-i unalmas órákban épp annyit gondolt a gazdag nagybácsira, mint a szeretett unokaöcsre.

Sir William udvarias volt. Soha nem korholta és oktatta, mint Greville és úgy bánt vele, mint egy nagy dámával. Előzékeny, tiszteletteljes volt és úgyszólván térdre borult a lány előtt. Nem sejtette, hogy milyen ledér nőszemély volt, nem tudott semmit a múltjáról, a kis Emma létezéséről meg a csúnya helyzetről, amelyből Greville. nemeslelkűn kimentette. Legkevésbé pedig a piszkos kis hawardeni kunyhóról.

Sir William jelenlétében a lány gondosan emlékezetébe idézte mindazt, amit Greville-től tanult. Így aztán sohasem használt olyan kifejezést, mozdulatot vagy szójárást, ami nem való. Egy kis „gaminerie“ illett volna szépségtípusához, talán némi flintshire-i tájszólás is bájosan hatott volna; de Greville a közönséges magaviselet valamennyi fajtájával szemben éppoly szigorú volt, mint a pazarlás dolgában.

Az a viselkedés, amelyet Sir Harry Featherstonehaugh helyeselt, a kártyával, ivással, káromkodással és szemérmetlenséggel együtt feledésbe merült. Mialatt Emma híven kezelte orvossággal és tengeri fürdővel gyógyuló könyökét meg térdét, örömmel gondolt arra, mily jól viselkedett Sir William jelenlétében. És hogy milyen előnyösen hatott tartózkodó viselkedése a teázásnál, s gyermekes csókja, amikor üde szája - Sir William azt mondta, hogy klasszikus vonala páratlan - az öreg műértő púderes, sárga arcát érintette.

Emma Sir Williamot öregúrnak látta, hiába volt a gondos öltözködés. Így vélte, amikor először találkozott vele, de Greville szokatlan nyomatékkal igyekezett fölvilágosítani, hogy téved. Emma, mint mindig, gyorsan megértette a célzást és egy szóval sem említette többé Sir William korát. Amikor jobban megismerte, ki is jelentette, hogy a „legfiatalosabb úr, akit valaha megismert.“ Olyan tréfás, élénk és szellemes!

A férfi azt mondta neki, hogy nevezze idősebb Pliniusnak. Ez filozófus volt, - mesélte, - aki éppen olyan jól ismerte a Vezúv lejtőit, mint ő, bár sohasem írt könyvet a vulkánról, mint a szorgalmas Sir William. Emmának ez a név éppen olyan jó volt, mint a másik és az előkelő nemest szorgalmasan nevezgette Pliniusnak. Charles Grevilleből pedig a fiatalabbik Plinius lett így érintette a klasszicizmus lehelete Paddington Greent. Hogy a tréfa kissé ósdi volt, Emma nem tudhatta.

Mialatt búsan ült a nyaralóban, megunva a síró gyermeket, átkozva a tengerpartot, fájdalmasan nélkülözte a színházasdit, látogatásait a Cavendish Squaren, a zeneleckéket, Sir William kedveskedéseit és szeretőjének társaságát. Hogy könnyítsen szívén, levelet írt.

Pénzgondja volt. Greville megmondta neki, hogy takarékoskodnia kell, Plinius barátságos, apai modorban arra célzott, hogy a kedves Charles kátyúba került, nehéz dolog lesz kisegíteni belőle. A lányt az is nyugtalanította, hogy hol van Greville és mit csinál. Föltéve, hogy abban a nagyvilágban, amely előtte zárva volt, más asszonyt talál, megfeledkezik a szegény Emmáról!

A legnagyobb gyötrelemben vetette papírra érzéseit. Már jobban írt, mint a Sir Hánynák szóló hét levél idején, amelyekre válasz nem érkezett. A modern regények olvasásából, az előkelő társalgás hallgatásából tanult egyet-mást, a kornak abból a beszédmódjából, amely olvadékony érzelmességgel takarta a durvaságot és amelynél a magasan szárnyaló frázisok oly sok lehetőséget adtak a képmutatásra. Emmának az volt a hivatása, hogy körülhízelegje az urakat s ismerte Greville gyönge oldalát, hogy mentorként akar szerepelni, mint okos férfi, aki a szegény, szertelen, könnyelmű Amy Lyonból derék leánykát faragott.

Készséggel javára írta ezt a dicsőséget; nemcsak önérdekű okokból. A férfi még vonzotta és a szeretője volt. A levél, amelyet a park gate-i unalmas órákban írt, csöppet sem volt ostoba.