Nikki St. Crowe

THEIR VICIOUS

DARLING

A gonosz Darlingjuk

A mű eredeti címe: Vicious Lost Boys Series

THEIR VICIOUS DARLING (Book #3)

Fordította: Moldova Júlia

Copyright © 2022 by Nikki St. Crowe

Hungarian translation © Moldova Júlia, 2025

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635803231

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Mielőtt elolvasnád ezt a könyvet

A sorozat Peter és Wendy történetének sötét, romantikus újragondolása. Minden szereplő nagykorú. Ez nem gyerekkönyv, és a szereplői nem gyerekek.

A könyv bizonyos részei egyes olvasók számára felzaklató hatásúak lehetnek. Ha többet szeretnél tudni Nikki műveinek érzékeny tartalmairól, kérjük, látogass el a szerző weboldalára: https://www.nikkistcrowe.com/content-warnings!

Minden lánynak, aki már félt elfogadni a sötét oldalát

„Wendy – folytatta Peter –, tudom én, hogy többet ér egy lány, mint húsz fiú.”

J. M. BARRIE*

Prológus

A Krokodil

A királyi családdal szeretek utazni a legjobban. Bármelyik család megteszi.

Mert a királyi családok mindig luxusban utaznak.

A Darkland királyi család sem más – ők az egyik leggazdagabbak a Hét Szigeten, és nem spórolnak. De szarok az útitársakra. Hacsak nem dugok velük. Akkor rendben vannak.

Amara Remaldi ő királyi fensége, Gordall hercegnője, a Remaldi család legfiatalabb hercegnője, a hajó bal oldalán, az ebédlőben talál rám.

– Hát itt vagy – jön oda hozzám.

Feltörök egy mogyorót, a számba dobom, és a héjat behajítom egy hamutartóba.

Amara nyilvánvalóan izgatott, hogy rám talált. Hallom a hangja íveléséből.

Gondolom, az, hogy tegnap este tövig betoltam neki, közrejátszhat ebben. Amikor elélvezett, reszketett, mint a nyárfalevél.

Lehet, hogy hercegnő, de szereti, ha irányítják, én pedig szeretem, ha a királyi család tagjai könyörögnek nekem.

Fiatalon tart.

Feltörök még egy héjat, éles metszőfogaimmal szétmorzsolom a mogyorót. Amara összerezzen.

– Mi az? – kérdezem.

– Giselle és Holt szeretné, ha csatlakoznál hozzánk vacsorára. – Megáll tőlem néhány méterre, és összekulcsolja a kezét a háta mögött. A Remaldik fekete bársonyát viseli, ágaskodó oroszlán aranyhímzéssel a tunikája mellén. Inkább katona, mint hercegnő, többre tartja az erőszakot a politikánál, de még soha életében nem látott csatateret.

A derekán egy hosszú kard lóg. A markolat kaboson rubinokkal van kirakva, így szinte lehetetlen lenne tényleg használni is.

A fegyver csak a látszat kedvéért van, a gazdagság kirívó fitogtatására.

Mutatja, milyen gazdag vagyok, haszontalan kardokat tudok készíttetni, amik csak csillognak és ragyognak.

– A nővéred csak azt akarja, hogy csapjam a falnak, markoljak a hajába, hogy mocskos kis kurvának érezhesse magát. – Hagyom a mogyorót, rágyújtok egy cigarettára, majd széttárom a karom a díszes ülőgarnitúra támláján, amely a hajó padlójához van csavarozva. A bal oldali étkezőt csak különleges alkalmakkor használják, de én mindennap különleges vagyok.

– Meg fogod tenni? – kérdezi Amara.

– Belemarkolok-e a nővéred hajába?

Csettint a nyelvével. Féltékeny, hogy másokat dugok az udvarban.

– Nem. Gyere el a vacsorára.

Sóhajtok, és a fejemet a kanapé támlájának támasztom.

– Inkább nem szeretnék.

– Rok. – Szinte dorombolva pörgeti az R-t.

– Igen?

Odajön hozzám, az ölembe mászik, átkarol. Érzem a forróságot a két lába között. Vadonatúj bőrcsizmája csikorog, ahogy a combomra telepszik. – Gyere el a vacsorára, kérlek.

Szép hercegnők kérnek szépen.

Nincs semmi, ami ennyire kellemes lenne.

Amara a Remaldik szőke haját örökölte, de az övé göndör. Egyenesre húzatja, és többnyire hátratűzi, hogy ezzel elejét vegye a származásáról szóló pletykáknak.

A Remaldi családban senkinek sincs göndör haja.

De az apja őrségparancsnokának igen.

És határozottan azt pletykálták, hogy a kapitánynak viszonya volt a királynővel.

Újabb slukkot szívok a cigarettából. Amara tekintete a számra siklik, ahogy az ajkammal a filtert szorítom. Egy másodperc múlva hagyom, hogy a füstfelhő kiáramoljon, majd gyorsan visszaszívom.

Egy apró lélegzetvétel hagyja el a torkát, hozzám simul, a csiklóját a sliccemhez dörzsöli.

De nincs hozzá kedvem.

Így nincs, hogy egyre közelebb járunk Sohaországhoz, és a rám váró nehéz idők is egyre közelednek.

– Gyere el vacsorázni, és én teszek róla, hogy megérje. – Közénk nyúl, és megmarkol.

Vitathatatlanul Amarának van a legkevesebb esélye, hogy valaha uralkodni fog, bár engem már értek meglepetések. Végül is, azt hittem, hogy egy Lorne herceg fog uralkodni a hazám felett, és akkor az én drága kisöcsém puszta kézzel kibelezte az egész családot. Szóval… meglepetés.

De amennyi királyi hatalom hiányzik Amarából, azt bőven pótolja züllöttséggel.

Ez előtt a hülyeség előtt a legtöbb éjszakát Darklanden, a vörös lámpás negyedben töltöttük, dugtunk és betéptünk, amíg minden elhomályosodott.

– Gyanítom, hogy vacsorával vagy vacsora nélkül is teszel róla, hogy megérje nekem – mondom, és nagyot szívok a cigarettából. Amara sápadt arca rózsaszínűre vált. Túl öreg vagyok hozzá, bár egykorúnak nézünk ki, nagyjából huszonhat évesnek.

Valószínűleg túl öreg vagyok a többséghez képest, akivel dugok. A halhatatlanság ezzel jár.

– A nővérem biztos akar lenni benne, hogy töretlen a hűséged irántunk – folytatja Amara. – És nem lágyulsz el, ha a fivéredről lesz szó.

Sóhajtok.

– Évek óta nem beszéltem Vane-nel, nem is láttam. Nincs rá semmi okom, hogy ellágyuljak.

Ha Amara túllátna a saját kéjvágyán, rájönne, hogy hazudok. Ki vagyok akadva az öcsémre, igen. Peter Pant választotta helyettem. De hogy elárulnám-e őt a királyi családnak?

Soha. Soha, de soha.

Szóval óvatosnak kell lennem, és ezért a tündérkirálynőt hibáztatom.

Végül is, amikor megkerestetett, és megígérte, hogy feltárja nekem Peter Pan titkait, a palotába küldte a levelet, jól tudva, hogy a királyi család meg fogja kaparintani, és beleártja magát az ügybe. Bármilyen ürügyön kapva kapnak, hogy visszaszerezzék Darkland Halálárnyékát a fivéremtől. Csak túlságosan félnek szembeszállni vele.

Ehelyett azt remélik, hogy a félelmetes báty majd elvégzi helyettük a piszkos munkát.

De azt hiszem, mindez attól függ, hogy milyen titkot tartogat nekem a tündérkirálynő.

Ha nem ér semmit, akkor keresek valami mást, amivel eltölthetem az időmet.

Ha értékes…

Azt hiszem, Vane-nek nehéz lesz eldöntenie, hova álljon – mellém, vagy Peter Pan mellé, és azt is hiszem, hogy ha nehezen hoz döntést, majd én megteszem helyette.

Nem utálom Pant. De nem is kedvelem.

Jól éreztük magunkat, amikor Hook kezét levágtuk büntetésül azért, amit tett.

De ez nem jelent engedelmességet és hűséget.

Peter Pant sosem tudtam irányítani, sem nyíltan, sem rejtve. És az is biztos, hogy ő soha nem lenne hűséges hozzám.

Ami azt jelenti, hogy automatikusan kevésbé kedvelem őt.

– Gyere el vacsorázni – ismétli Amara, ezúttal szinte könyörögve.

Ebből nem fogok tudni kiszállni így, hogy egy kibaszott hajón ragadtam.

– Rendben.

Elégedetten mosolyog, a foga megcsillan.

Felnyögök, előveszem a zsebórámat, megnézem, mennyi az idő.

– Le kell lépnem korábban – mondom neki. – Nincs kivétel.

– Te és az órád… – Előrehajol, ismét rám dől, nedves ajka az enyémre simul.

Rendben, talán mégis van kedvem.

A szabad kezemmel megfogom a fenekét. A nyelve előrecsúszik, üldözőbe veszi az enyémet, a csók elmélyül.

A farkam megkeményedik. Amara a csípőjét mozgatja, közelebb tolva hozzám a melegét.

Bassza meg.

Aztán eltűnik.

Elnehezült szemhéjam felpattan, és néhány lépéssel hátrébb találom őt, úgy fest, mint aki remekül szórakozik.

– Ennyit kapsz egyelőre. – Végighúzza a száján a kézfejét. – Gyere el vacsorázni. Akkor jár a többi.

– Te szemtelen kis ribanc – mondom neki, elnyomom a cigarettát, és leküzdöm a késztetést, hogy megigazítsam a farkam. Olyan kemény, hogy szorítja a nadrág.

– Nyolc óra – mondja, és elfordul. – Ne késs el. A nővérem azt utálja.

Ebben az egy dologban hasonlítunk: minden óra minden percének pontos követői vagyunk.

* * *

Darkland talán az egyik leggazdagabb sziget, de mással is szívesen üzletelnek, egy különleges valutával, a pletykával.

És az udvari pletyka szerint Giselle és Holt – a legidősebb és a második Remaldi testvér – vagy megdugni, vagy megölni akarják egymást.

Tényleg úgy gondolom, hogy ebből akármelyik kisülhet.

Amikor belépek a jobb oldali ebédlőbe, Giselle-t ott találom a családi asztal főhelyén, egyik kezében egy pohár brandyvel. Kristályokkal kirakott, a fényben megcsillanó aranyruhát visel. Óriási Summerland-gyémántok lógnak a fülében, és még több a nyakában.

Giselle az a fajta nő, akit a gazdagsága tesz széppé. Azt hiszem, ha Umbrage-ban született volna a gyárak füstje és hamuja alatt, az orra egy kicsit túlságosan is nagy lenne az arcához képest, és a két szeme túl közel ülne egymáshoz.

– Rok – mosolyog rám.

Mivel illemtudó seggfej vagyok, egy csókot lehelek a csupasz kézfejére, mire ő elpirul.

Két nappal ezelőtt egy csomó spermát lőttem az arcába.

Akkor nem pirult el.

– Felség… Elragadóan néz ki ma este.

– Ahogy te is. Látom, az ajándékomat viseled.

Az ajándék egy háromrészes öltöny, amelyet kifejezetten nekem szabtak. Ugyanolyan sötét, mint a Remaldi bársony, de moherből készült. Eltakarja majdnem az összes tetoválásomat, kivéve a krokodilszájat és az éles fogakat, amelyek félig a nyakam köré tekerednek, és a kezemen a rajzot.

– Csodálatosan néz ki – mondja.

– Hála neked.

Habozik.

– Ülj le! – parancsolja, és a bal oldali szék felé mutat. Általában Holt szokott ott ülni. Látom, ma este keményen játszik.

Leülök.

Egy ujjal int, egy inas hoz nekem egy pohár Summerland whiskyt. Ez az egyik édesebb fajta, karamellás és fűszeres.

– Túl korán van még üzletről beszélni? – kérdezi.

– Van olyan nálad?

A torkából felbugyborékoló nevetésben nyoma sincs vidámságnak.

– Nem, ha a szigetem jövője a tét. De ezt te is tudod.

– Természetesen.

A család többi tagja is megérkezik. Holt döbbenten megtorpan, amikor meglát engem a székében.

Az állkapcsa megfeszül. Ártatlanul mosolygok rá.

Nem bántottam Holtot. Holt utál, mint a szart.

Néha arról fantáziálok, hogy pont ilyen szarrá lapítom.

Giselle egy másodperccel tovább állja a tekintetét, mint kellene, majd Holt leül a nővére jobbján.

Holt csak egy évvel fiatalabb Giselle-nél, de azt hiszi, hogy ő a főnök, mert férfi.

Holt nyilvánvalóan semmit sem tud a nők erejéről.

Amara a másik oldalamra ül, és odahajol hozzám.

– Kurva dögös vagy ebben az öltönyben.

– Tudom.

Az asztal túloldalán a család két legfiatalabb kuzinja nevetgél.

Ott van Julia, akinek meghaltak a szülei. És Matthieu, akinek meg nem.

Juliára az a sors vár, hogy férjhez menjen az egyik darklandi grófhoz. Tulajdonképpen kedvelem őt. Sakkozunk, ha úgy jön ki. Eszelősen rosszul játszik, de hagyom, hogy nyerjen.

Kihozzák az első fogást: pirítóst sajttal és balzsamecettel megöntözött sült zöldséget.

– Eldöntötted már, hogyan környékezed meg az öcsédet? – kérdezi Giselle, és belevág a kenyerébe.
Az megreped, majd szétroppan a penge alatt.

– Az a legjobb, ha egyedül keresem meg. – Kiiszom a whiskymet, és intek a következőért.

– Azt hiszed, csak úgy hagyjuk, hogy elkóborolj Sohaországban nélkülünk? – kérdezi Holt. – Hogy figyelmeztethesd Vane-t? És Peter Pant? Szó sem lehet róla.

– Ugyan már, Holt. – Amara élénken gesztikulál, az evőeszközeivel hadonászik. – Rok régebb óta van velünk, mint a testvérével. Ő már nem Vane szövetségese.

Giselle engem figyel.

Felhajtom a második whiskyt, amit az inas hozott.

Ha valaki ki tudja szúrni a hazugságaimat, az szerintem Giselle.

– Az idő semmit sem jelent a vérrel szemben – véli Holt.

– Az idő minden, Holt – vágok vissza.

Ha már itt tartunk…

Megnézem a zsebórámat.

Egy órám és három percem maradt.

Még csak az első kibaszott fogásnál tartunk.

– Ha beszéltünk a tündérkirálynővel, és tudjuk, mivel állunk szemben, azt javaslom, hogy mindannyian maradjatok Darlington Portban – mondom nekik. – Ne viseljétek a királyi címert. Kerüljétek a feltűnést. Ne mutogassátok a vagyonotokat. És az isten szerelmére, ne provokáljátok Peter Pant vagy az Elveszett Fiúkat. Amikor eljön az ideje, majd hívlak titeket.

– Mi lenne, ha inkább elhoznád hozzánk Vane-t? – Holt a nyakában lógó hatalmas követ babrálja. Ez az egyetlen megmaradt varázslat a Remaldi családban, és Holtnak ez a védvonala és az utolsó reménye.

Darkland Életárnyéka évszázadok óta máshol van. És a mágia egyre fogyatkozik így, hogy a Halálárnyék is a szigeten kívül van.

Kezdenek kétségbeesni.

Persze hogy működni fog egy mágikus kő az én gonosz kisöcsém ellen, aki a Hét Sziget egyik leghatalmasabb erejét birtokolja. Biztos vagyok benne, hogy remek lesz.

– Meglátom, mit tehetek – mondom Holtnak, de nem tervezem megcsinálni.

Jön a második fogás. Sűrű, vörös leves.

Most valami másra vagyok éhes.

A harmadik fogásnál már szó szerint hallom a fejemben a másodpercek ketyegését.

El kell húznom innen a picsába.

Újra megnézem az órámat.

– Elígérkeztél valahova? – kérdezi Giselle.

– Tudod, hogy mindennap ugyanakkor szeretek meditálni.

– Meditálni… – Holt horkant egyet, és belevág a steakbe.

Darklanden szinte mindenki úgy ismer engem, mint a Krokodilt, az Emberevőt.

De nem tudják, miért hívnak így.

Nem tudják, mi történik, ha elfogynak a másodpercek.

– Egyél – parancsolja Holt. – Ugye nem akarod, hogy ez a sok étel kárba vesszen, Krokodil?

– Természetesen nem. – Hűvösen rámosolygok.

Amikor a tányérokat ismét leszedik, kihozzák végre a desszertet.

– Kihagyom az utolsó fogást ma este – mondom nekik, és hátralököm a székemet.

– Ó, muszáj? – duzzog Giselle.

– Igen, muszáj.

– Szerintem maradnod kellene – jegyzi meg Holt.

Gyakorlatilag bárki, aki a királyi család fennhatósága alatt áll, köteles teljesíteni az ilyen parancsot.

Holt nem hülye. Ez inkább csak javaslat volt, mint parancs, próbálkozik velem, de nem kockáztatná a végtagjait.

– Tényleg mennem kell – közlöm. – De mint mindig, most is nagyra értékeltem a vendéglátást.

Libabőrös vagyok, ahogy Giselle fölé hajolok, és újra megcsókolom a kézfejét.

– Jó éjt, felség.

– Jó éjt, Krokodil.

Az arckifejezése azt ígéri, hogy később találkozunk.

Ma este nem. Ha rajtam múlik, akkor nem.

Elindulok az ajtó felé.

– Várj!

A gyomrom összeugrik, és minden erőmet össze kell szednem, hogy ne veszítsem el kurvára a fejemet.

Visszafordulok az étkező felé.

Holt tovább beszél:

– Hamarosan a szigeten leszünk. Elvárom, hogy készen állj a partra szállásra.

– Természetesen, felség.

El kell húznom innen a picsába, különben Holtot eszem meg vacsorára.

– Elmehetsz – mondja, én meghajolok a szoba felé, és kinyomulok a lengőajtón.

Az órámat a kezemben tartom, ahogy végighaladok a folyosón, majd a lépcsőház korlátján lecsúszom az alsó fedélzetre.

Találok egy szolgálólányt, megfogom a kezét.

– Gyere velem – mondom neki, ő megpróbál ellenkezni, de velem aztán próbálkozhat.

Az óra hangosabban ketyeg a fejemben.

A nyakamon végigcsorog a verejték.

Túl közel van.

Kurvára túl közel.

Berángatom a lányt a kabinomba, becsapom és bezárom mögöttünk az ajtót.

– Uram… – tördeli a kezét.

Mindannyian ismerik a híremet. De nekem nem dugnom kell.

Hanem ennem.

– Bocsáss meg, kislány – mondom neki, miközben az átváltozás a szemem mögött lüktet, és megpillantom az izzó íriszemet az íróasztal feletti tükörben.

A lány zihál, alsó ajka remeg.

– Csak egy pillanatig tart.

A nyakára szorítom a kezem, és magamhoz húzom.

1. fejezet

Peter Pan

Mikor kel fel a nap, mennyi időm van még?

Ez akkor jut eszembe, amikor Sohaország egy ösvényén tartunk visszafelé a lombházhoz, vértől csatakosan, győzelemmel átitatva és sötétségbe burkolózva.

Ez a régi gondolat még mindig pánik hullámát indítja el a gerincemben, és a bordáimba mar.

Mert ha napfény ér, hamuvá változom.

Néhány másodpercbe telik, mire rájövök, hogy már nem kell aggódnom a fény miatt.

Megvan az árnyékom.

Sohaország újra az enyém, és én Sohaországé vagyok.

Az ikrek előremennek az ösvényen, de Vane mellettem marad. Érzem a kérdéseit, ott lebegnek köztünk.

– Mi az? – szólalok meg, tekintetemet az ikrekre szegezve. Egymással incselkednek, annak ellenére, hogy a húgukkal, a tündérkirálynővel vívott csatából térünk vissza. Egy olyan csatából, amelyben egyértelműen dönteniük kellett, melyik oldalra állnak, és ők egyértelműen választottak is: engem.

Újra szembe kell majd néznünk a királynővel, és ha az lesz, amit én akarok, akkor eltávolítják, és az ikrek
a tündérek udvarának a királyai lesznek, és minden úgy lesz, ahogy lennie kell.

Azt szeretném, ha így lenne: az leszek, aki voltam, és Sohaországra béke köszönt.

Hook kapitány még mindig sötét ló, és én nem szeretem az ilyesmit.

Előbb-utóbb foglalkozni kell vele. Cherryvel is.

De még nem tartunk ott.

– Hogy érzed magad? – kérdezi Vane. Már nem néz rám, de érzem a figyelme súlyát.

– Én…

Hogyan lehet szavakba önteni, ha újra egésznek érzi magát az ember? Az érzést, hogy élsz, pedig egykor halott voltál? Talán nem szó szerint, de lelkileg és mágikusan? Egy két lábon járó, beszélő valaki, akinek nincs lelke.

Hogy érzem magam?

Azt hittem, ha egyszer meglesz az árnyékom, akkor visszatérek egykori önmagam valamelyik változatához, amilyen akkor voltam, amikor elvesztettem. De ez lehetetlen. Most már tudom.

Megváltoztam.

Peter Pant, a hírhedt Sohakirályt átalakította egy Darling, a Sötét és két tündérherceg.

Hogy érzem magam?

Erre a kérdésre lehetetlen válaszolni.

– Jól vagyok – mondom Vane-nek, mire ő gúnyosan horkant egyet, így helyesbítek. – Alig várom, hogy visszatérjek a mi Darlingunkhoz – teszem hozzá. – Napkeltére a nevemet fogja kiabálni. – Vane-re pillantok.
A jó szeme felőli oldalát látom, de így sem tudom, mire gondol. – Te is megdugod? Töltsd tele, hogy nézhessem a kéjt az arcán.

Már a gondolattól is kemény vagyok.

Nem emlékszem, mikor kúrtam utoljára úgy, hogy az árnyékom sértetlen volt. Hány évszázad telt el azóta? Túl sok. Annyira sok, hogy már nem is számolom.

* * *

De Vane szeme körül, a finom ráncokban megjelenik egy csipetnyi zavar.

– Még mindig fájdalmat kell okoznom neki a kéjhez.

Az ikrek nevetnek, Bash durván megmarkolja Kas nyakát, és lerántja oldalra.

– A Darling tudja, hogy ez az ára – felelem Vane-nek.

– Igen, de én milyen árat fizetek? Erre már gondoltál?

– Nem, még nem – vallom be, mert nincs értelme hazudni. – Mondd el!

– Amikor vérzik… az nem az árnyék miatt van… – Káromkodik, cigarettát húz elő a zsebében tartott acéltárcából. A körmei alá kalózvér tapadt, rászáradt az ujjaira, és telefröcskölte az arcát. Vane-t akkor szeretem a legjobban, amikor vérfürdő nyomai borítják. Emlékeztet arra, hogy nem vagyok egyedül a pusztítás iránti szomjammal.

Várom, hogy meggyújtsa a cigarettát, és megtöltse a tüdejét füsttel.

– Folytasd csak! – mondom neki.

– Az árnyékot nem érdekli, ha a Darling vérzik.
De engem, túl az árnyékon… engem igen.

Felvillan előttem a Krokodil képe, amint Hook vérét nyalogatja, miután levágtuk a kezét.

Rok élvezte.

Azt hittem, ez csak egy bizarr furcsaság. Az az alak őrült, ha engem kérdezel. Soha nem kérdőjeleztem meg ezt, és Hook elvesztette a kibaszott eszét, úgyhogy azt hiszem, az az eset megtette a hatását.

A Hét Sziget annyi lénynek, annyi varázslatnak, annyi mítosznak és legendának ad otthont, hogy lehetetlen kitalálni, mi lehet Vane. De most azon kell gondolkodnom, hogy vajon nincs-e valami családi vonás.

Lehet, hogy számos szörnyeteg van a szigeteken, de olyanokból nincs sok, akik vérre szomjaznak.

Vane nagyot szív a cigarettából.

Az ösvényen túl farkasok ólálkodnak az éjszakai sötétségben.

Ahogy az út délre kanyarodik a lombház felé, csettintek Vane-nek, ő átadja a cigarettát, hogy szívhassak egy slukkot. Lent tartom a füstöt.

Nem éget úgy, mint régen, és meglepődve tapasztalom, hogy csalódott vagyok.

– Szóval mit akarsz mondani? – kérdezem tőle, miután kifújtam a levegőt.

– Nem tudom.

– Szerintem tudod, de nem akarod elmondani.

Sóhajt.

– Winnie számára én penge vagyok, egy éles agyarú ragadozó. Ha nem hasítom ketté, akkor széttépem, és nem tudom, mi a faszt csináljak ezzel.

Furcsa hallani, hogy kimondja a nevét. Bensőséges. Félre kell tolnom a felvillanó féltékenységet, hogy talán közelebb kerültek egymáshoz, mint gondoltam. Mert persze hogy így lett. Ez elkerülhetetlen volt. Király vagyok. Mindig is egy lépésnyi távolságot fognak tartani. És az ikrek soha nem lesznek közelebb senkihez, mint egymáshoz.

Mindig is Vane-nek kellett lennie.

Mindannyiunké lesz, de Vane talán olyan részét kapja meg, amit mi, többiek, soha nem láthatunk.

Ezt el kell fogadnom. Nekem megfelel. De ez azt jelenti, hogy mindkettőjüket meg kell tartanom, mert az egyik nélkül elveszítem a másikat, és mindkettő nélkül…

A farkasok egyre közelebb jönnek, látom, hogy az egyik tőlem balra az aljnövényzetben oson.

– Szóval azt akarod mondani, hogy ha lemondanál a Sötét Árnyékról, az nem oldaná meg a problémádat, szóval igazából meg kellene keresnünk neked a sohaországi Halálárnyékot…

– Te rohadék – mondja, de a hangjában nevetés cseng. Elveszi a cigarettát.

– Figyelj, tudom, milyen érzés megpróbálni megküzdeni egy rossz érem két oldalával. Ha van valaki, aki ezt megérti, akkor az én vagyok. Szóval csak beszélj hozzám, baszd meg!

Feláll a szőr a karomon, amikor az ikrek lassítanak előttem, és egy farkas les ki a fák közül.

Ismét összekapcsolódom Sohaországgal, de olyan régen volt már, hogy nem ismerem fel a föld nyelvének szótagjait, a mássalhangzók éles széleit, a magánhangzók lágyságát. Újra kell tanulnom az egészet.

Mi motoszkál most a fejemben? Mi ez az érzés, hogy valami nincs rendben?

Vane-re nézek.

Talán túl messzire mentem vele. Talán az ő sötét árnyéka súrlódik az enyémhez.

Soha nem voltunk még így egymás mellett, két különböző ország árnyéka.

Bosszant, hogy erre nem gondoltam.

Megrémít, hogy ez problémává válhat.

– Érzed? – kérdezem.

Bólint, lila szeme elsötétül.

A farkas az ikrek előtt az ösvény közepére lép.

Vane és én lassan megyünk tovább, a hercegek mellé állunk, felsorakozunk a farkassal szemben egyetlen félelmetes vonalban.

– Ez szokatlan – jegyzi meg Kas halkan és nyugodtan. A szél feltámad, Kas haja az arca előtt lobog, de nem mozdul, hogy félrehúzza.

Nagyon-nagyon régen együtt száguldottam volna a farkasokkal, de az emlék olyan régi, hogy inkább füst, mint tűz, alig van ott.

Nem láttam ilyen közelről farkast, amióta elvesztettem az árnyékomat.

Bash füttyent:

– Mit csinálsz, haver?

A farkas lehajtja a fejét. Még görnyedve is körülbelül feleolyan magas, mint az ikrek. A bundája, mint a sötét alkonyi égbolt: jórészt fekete, fehér és szürke foltokkal.

Élénkkék szemével ránk néz.

– Mit tegyünk? – kérdezi Kas.

A farkas köztünk és a lombház között áll.

Türelmetlenül várom, hogy visszatérjek a Darlingomhoz.

Előrelépek.

Az érzés, hogy valami nincs rendben, egyre erősödik.

– Menj – mondom a farkasnak. – Vissza az erdőbe.

Kiegyenesedik, felemeli a fejét, visszahúzza az ajkát, kivillantja csillogó, éles fogait.

– Gyerünk. Nem mondom még egyszer.

Teszek még egy lépést, mire ő megfordul, és elszalad.

De nem az erdő felé.

Egyenesen a lombházhoz vezető úton rohan előre.

2. fejezet

Peter Pan

Azonnal megérzem a farkas úti célját.

Mellettem Bash azt mondja:

– Talán mi most…

De én nem figyelek rá, és kurvára biztos vagyok benne, hogy nem várok tovább.

Behajlítom a térdemet, és egy harci repülőgép sebességével emelkedem fel Sohaország földjéről.

Kevesebb mint egy másodperc alatt a levegőben vagyok, és nem sokkal később átlépem a hangsebességet.

A fák rezegnek a repülésem erejétől.

Nincs idő kiélvezni, hogy újra repülök.

A pániktól a szívem a fülemben dobog, és a vér száguld az ereimben.

A farkas a házba tart.

Én meg utánaeredek.

Amikor leszállok a lombház előtt, a bejárati ajtót széttépve találom, csak szilánkok maradtak belőle, mire az epe a torkomba tolul.

– Darling!

Belököm az ajtó maradványát, az a falnak csapódik.

Nedves mancsnyomok szelik át az előszobát, és eltűnnek a lépcsőn.

– Darling!

Az Elveszett Fiúk közül néhányan a szemüket dörzsölve csoszognak ki a szobájukból.

– Pan, mi az? – kérdezi az egyikük.

– Darling! – kiáltom újra, és nem vesztegetem az időm a lépcsővel.

A padlásról kiáltást hallok, aztán egy morgást, és a papagájok hulláma száll fel a fáról.

Amikor leszállok a Darling hálószobája előtt, érzem a farkas bundájának a szagát.

Félelemtől remegő női hangot hallok bentről.

Felrántom az ajtót, Cherry a szoba sarkában kuporog, és ott van bent a farkas.

A Darling ágyának a végében áll, és vicsorog rám.

A Darling meg az oldalán fekszik a vékony lepedő alatt, és mélyen alszik.

Közelebb megyek. A farkas figyelmeztetőn felmordul.

Lehet, hogy nem beszélem ezt a nyelvet – még –, de tudom, hogy érzi a szándékot, különösen az enyémet. Ha a farkas vagy a Darling között kell döntenem, tudom, hogy kit választok.

Ezt a farkasnak is tudnia kell.

A figyelmeztetés az figyelmeztetés.

– Kifelé! – mondom neki.

De még egyszer vicsorít, körbefordul az ágyon, és a Darlinghoz simul oldalról, a szeme nyitva, a tekintetét rám szegezi, hogy merjek csak közelebb jönni.

Mi a fasz folyik itt?

– Cherry!

Fojtottan felsír. Reszket, mint a nyárfalevél.

– Cherry, jól vagy?

Nagy levegőt vesz, megtörli az orrát.

– Jól vagyok. Jól vagyok. Én… – De a szeme véreres, és eltűnődöm, vajon tényleg csak pár perce sír-e.

Semmi sincs rendben.

Semmi sem érződik helyesnek.

De nem lehetek biztos benne, hogy nem az árnyék keresi-e a helyét, megzavarva az érzékelésemet.

– A Darling jól van? – kérdezek tovább.

Cherry hallhatóan nyel egyet, és a falnak támaszkodva felegyenesedik.

– Ő… én…

Vane berobog mögöttem a szobába, az ágyhoz siet, de a farkas torkából újabb morajlás tör fel, mire Vane megáll.

– Mi a fasz folyik itt? – kérdezi. – Miért van a farkas Winnie ágyában?

– Nem tudom – válaszolom. – Annyit tudok, mint te.

Úgy néz rám, mintha épp seggfejként viselkednék.

– Oké, akkor miért alszik Winnie az ágyában? Megmondtam neki, hogy menjen a sírkamrába. Cherry, mi a faszért alszik az ágyában?

Cherry szeme ismét elkerekedik, megrázza a fejét, az alsó ajka remeg.

– Cherry! – kiabál rá Vane.

– Nem tudom! – kiabál vissza a lány, majd lehunyja a szemét, és megint potyognak a könnyei.

– Hé – szólok rá Vane-re –, menj, igyál valamit.

Komoran néz rám, a szeme ismét elsötétül.

– Valami nem stimmel.

Árnyékának hangja a torkában vibrál, a farkas érdeklődve felkapja a fejét.

Megragadom Vane vállát. Többé már nem ellenfél számomra, nem félek a visszavágástól. És ez micsoda kibaszott felszabadulás!