Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I. 1878

FALUN

PÁRBESZÉD

AZ ANYÓKA

AZ EB

VETÉLYTÁRSAM

A KOLDUS

„MAJD HALLOD A BALGÁK SZAVÁT...”

A MEGELÉGEDETT EMBER

ÉLETSZABÁLY

A VILÁG VÉGE

MASA

A TÖKFEJŰ

NAPKELETI MESE

KÉT VERS

A VERÉB

A KOPONYÁK

A MÍVESEK ÉS A FEHÉRKEZŰ ÚR Beszélgetés

A RÓZSA

EMLÉKEZÉS W. J. KISASSZONYRA

AZ UTOLSÓ VISZONTLÁTÁS

LÁTOGATÁS

NECESSITAS - VIS - LIBERTAS - Féldombormű -

AZ ALAMZSNA

A DONGÓ

KÁPOSZTALEVES

A BOLDOGOK VIRÁNYAI

KÉT GAZDAG

AZ AGGASTYÁN

A REPORTER

A KÉT TESTVÉR

AZ EGOISTA

A LEGFELSŐBB LÉNY ÜNNEPE

A SZFINX

A NIMFÁK

BARÁT ÉS ELLENSÉG

KRISZTUS

II. 1879-1882

A KŐ

A GALAMBOK

HOLNAP! HOLNAP!

A TERMÉSZET

„KÖSSÉTEK FÖL”

MIRE GONDOLOK MAJD?

„MI SZÉP ÜDÉN VIRULT A RÓZSA…”

TENGEREN

N. N.

MARADJ!

A BARÁT

MÉG ÁLL A HARC

IMA

AZ OROSZ NYELV

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Ivan Turgenyev

KÖLTEMÉNYEK
PRÓZÁBAN

fordította:
Wildner Ödön

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-553-2 EPUB
ISBN 978-963-559-554-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1883

az elektronikus változat az 1921. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Winslow Homer (1836 – 1910) West Point, Prout’s Neck
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.
1878

FALUN

Július vége... Köröskörül ezer meg ezer mérföldnyire minden, de minden: Oroszország, hazai föld.

Az ég egyetlen kékség; csak amott úszkál rajta egy kis felhőfoszlány, de az is hamar beleolvad az ég mély kékjébe. Szélcsönd, tikkasztó hőség... A levegő illata a frissen fejt tejéhez hasonlít.

Pacsirta-trilla, gerlice-búgás.

Néma fecskék szelik át a magasban a levegőeget. A lovak horkolva legelnek. Az ebek elfelejtenek ugatni s békésen csóválják farkukat.

Füst és fű szaga, mibe egy kis kátrány és bőr csípőssége vegyül. A kender szára magasra szökkent már; lehelete kellemesen bódító...

Enyhe lejtéssel húzódik tova egy mély szakadék. Mindkét partján több sor nagyüstökű, hasadt törzsű fűzfa. Lent a mélyben vidám patak csörgedezik; medrében kavicsok képét rezegteti a csillámló vízfodor. Messze, messze, ahol az ég összeér a földdel, nagy folyó sávja kéklik.

A szakadék széltében imitt csinos, jól lelakatolt magtárak, kamarák, amott fenyőszálakból összerótt s gyalult deszkákkal födött parasztházikók. A tetőkön hosszú póznán seregélydúc. A kapuk fölött nagysörényű kabala, pléhből kivágva.

A hepehupás ablaküvegek szivárványszínt játszanak. Az ablaktáblákon iromba cserepesvirág van pingálva. A házak előtt kedves padocskák. Amott, földhányásra macskacsalád gombolyagja telepedett, s a cirmosok kíváncsian hegyezik áttetsző fülecskéiket. A magas küszöb mögött jó hűvöst ígérő, sötét pitvar ásít.

Magam a szakadék szélén heverek, kiterített lópokrócon. Szinte elfullaszt a dús rendekbe kaszált friss széna pompás, nehéz illata. A gondos gazdák házuk elé teregették a rendeket; hadd száradjon az a széna még egy verset a napon, de azután gyorsan be vele a pajtába! Beh, jó alvás esik majd rajta!

Itt is, ott is bodor buksik kandikálnak ki belőle, míg körülöttük bóbitás tyúkok vadásznak légyre, bogárra s fehérorrú kölyök-kutya hempereg a szénaszálak szövedékén.

Övbe szorított fehér gyolcsinges, kopogós csizmájú parasztlegények kifogott szekér két oldalának könyökölnek és kacagva, fehér fogukat csillogtatva mérnek nyelvet szemtől-szembe.

Az egyik ablakból kerek menyecskearc mosolyog. Vajon a dévajkodó legényeken mulat-e, vagy a magas széna között zajongó kis fickókon?

Egy másik asszonyka izmos karja nagy vizes vödröt húz ki a kútból. A vödör ide-oda himbálózik a kötélen s csillogó, kövér vízcsöppek csurrannak róla a mélybe.

Előttem áll a ház ezüstöshajú asszonya, újdonatúj kockás vászonszoknyában, új topánban.

Nap barnította, sovány nyakán három sor nagy üvegkaláris. Sárga, pirospettyes fejkendője egészen belelóg sávos szemébe.

Ám savós, öreg szeme barátságosan mosolyog; hogy mosolyog egész, ráncos orcája! Nyilván közel jár már a hetvenhez, de még most is rajta van a képén a nyoma, hogy valaha helyre menyecske lehetett.

Nap barnította jobbjának markával csuprot nyújt felém. Friss, hideg, fölözetlen tej van benne. Most került föl a pincéből; az edény fala még egészen harmatos. Baltenyerén nagy karéj friss kenyérrel kínál: „Egyél, igyál, szívesen adjuk, s váljék egészségedre.”

Egyszerre csak kakasszó és szárnyverdesés hallik. Borjúbőgés felel neki az istállóból.

- Ez aztán a zab! - kiált a kocsisom...

Micsoda békesség, bőség van itt a szabad orosz falun! Micsoda csönd, mekkora istenáldás!

S önkénytelenül ez villan az eszembe: Mit nekünk az a kereszt Bizánc Hagia Szophia kupoláján; s mit nekünk az a sok egyéb holmi, amelyekre mi, városi emberek olyan mohón-sóváran törekszünk!

1878. február

PÁRBESZÉD

Ímhol az Alpok csúcsai...

Sziklasorok... A hegység szíve.

Halványzöld, derűs, néma ég kárpitja a csúcsok fölött. Átható, kemény hideg van. Kemény hó csillogó-villogó köntöséből sötét, jég födte, vihar szelétől ostromolt csorba bércek tornyosulnak az égnek.

A szemhatár két oldalán két óriás néz szembe: a Jungfrau és a Finsteraarhorn.

S megszólal a Jungfrau:

- Szomszéd, mi újság? A te szemed messzebbre láthat... Mi újság odalent?

Évezredek surrannak el: egyetlen pillanat. S választ dörög a Finsteraarhorn:

- Sűrű felhők fedik a földet... Légy türelemmel!

Évezredek tűnnek tova: egyetlen pillanat.

- S most? - kérdi megint a Jungfrau.

- Most már látok. Minden a régi: iromba s oly kicsiny! Kékellő vizek, fekete erdők, szürke kőhalom. S köröskörül még mindig bogárkák nyüzsögnek; tudod: a kétlábúak ismert szerzete; léptük soha nem ejtett rajtunk makulát.

- Az emberek?

- Igen, az emberek.

Évezredek múlnak megint; egyetlen pillanat.

- És most? - kérdi a Jungfrau.

- A bogárkák nyilván megfogytak - dörgi a Finsteraarhorn. - A környék tisztult ott alant. A sok víz egybegyűlt; az erdők fái megritkultak.

Évezredek sora vonult el ismét: egyetlen pillanat.

- Mit látnak szemeid? - kezdi újfent a Jungfrau.

- Imitten tiszta már a határ. De ott, a távoli völgyek még mindig foltosak; ott még mindig izeg-mozog valami.

- Hát most? - kérdi a Jungfrau évezredek múltán; az egész: egyetlen pillanat.

- Jól van már minden - viszonozza a Finsteraarhorn. - Bárhová nézek, minden fehér; nincs rajta makula…

Hó, hó - a mi havunk, - s jég, jég - a mi jegünk. Megdermedt minden. Csönd, béke mindenütt. Jól van már minden.

- Jól van már minden! - veri vissza a hangot a Jungfrau. - De már elég a trécselésből, öregem; tán szundítanánk egyet.

- Jól van, hát szundítsunk egyet.

S álomba merül a két óriás, s álomba szunnyad a halványzöld, derűs ég boltozata az örökre-némult föld felett.

1878. február

AZ ANYÓKA

Magam róttam a pusztaságot.

Egyszer csak halk, óvatos lépteket hallottam a hátam mögül... Valaki nyomon követett.

Hátranéztem. Töpörödött, görnyedt anyókát pillantottam meg. Szürke rongyok födték a testét; alig látszott ki belőlük az arca: az elsárgult, összeaszott, hegyesorrú, fogatlan arca.

Amikor hozzáléptem, megállt.

- Ki vagy? Mit akarsz tőlem? Koldulsz? Alamizsna kell?

A banya nem felelt. Lehajoltam hozzá s észrevettem, hogy mindkét szemét az a félig-meddig átlátszó, fehéres recés hártya borítja, aminőt olykor madárszemen láthatunk, s ami a túlságos fény ellen védi a tekintetet.

Ámde az anyó szemhártyája merev volt és ráborult a szem bogarára is, amiből azt kellett következtetnem, hogy nem lát.

- Alamizsna kell? - ismételtem. - Mit jársz mindig utánam?

Az öreg asszony azonban válasz nélkül hagyott, de kissé összerezzent.