Sólrún Michelsen

A sors fonala – Arany

Fordította: Veress Kata

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-93-7

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sólrún Michelsen: Ein annar er gull /Sprotin, Vestmanna, 2020/

Copyright

© Sólrún Michelsen, 2020

Hungarian translation © Veress Kata, 2025

Published by arrangement with Sprotin

A Bibliából származó részleteket a Károli-féle fordítás szerint közöljük.

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné dr. Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

This translation has been published

with the financial support of Mentanargrunnur Landsins

A fordítás a feröeri Mentanargrunnur Landsins támogatásával készült.

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

1

Helena felriad, és az arcához kapja a kezét, oda, ahol az imént Dánjal Petur öklét érezte. Egy darabig elnézi a mellette hadonászó férjét az ablakon beáradó fehér nyári éjszakában, majd a hörgésétől megszeppenve karon ragadja, és megrázza.

– Ébredj fel, Dánjal Petur! Ébredj fel!

Dánjal Petur felül, zavarodottan körülnéz, és csak kis idő elteltével kúszik éberség a szemébe. Izzadt homlokára teszi a kezét, nagyot sóhajt, visszafekszik, és próbál megnyugodni. Az ablaknál fekvő fiúk viszont mozgolódni kezdenek.

– Anya?

– Feküdj vissza, drágám. Nincs semmi baj – mondja Helena, visszafekteti őket, majd kimegy a konyhába.

Szerencsére még nem hűlt ki teljesen a parázs, sikerül újra életet lehelnie a tűzbe. Felteszi a kannát, és csak mered maga elé.

Mindig ez van. Amióta Dánjal Peturék legénysége kénytelen volt csónakban hazaevezni a halászatról, miután az ő hajójukat is elsüllyesztették Feröer partjainál, nincs egy nyugodt éjszakájuk. Valóságos csoda, hogy egyikük sem veszett oda – Helena hálát is mondott az Úrnak, amiért föléjük terjesztette védő kezét.

Helena az emlékébe is beleszédül, hogyan jelent meg a férje azon az estén csuromvizesen, csapzottan és mezítláb az ajtóban. A fiúk már aludtak, ő viszont még ébren volt, és hallotta, hogy nyílik a kertkapu. Felkelt, és meggyújtotta a gyertyát az éjjeliszekrényén.

– Istenem, segíts – hebegte, és a férfi irányába hu-nyorgott a gyertya lángjánál.

Azt hihette, kísértetet lát, hiszen a férjéék épphogy kihajóztak.

A történtek megváltoztatták Dánjal Peturt, de nem akar beszélni róluk. Helenának sem, aki így kénytelen másoktól tájékozódni. Pedig biztosan jót tenne neki, ha megpróbálná szavakba önteni, min ment keresztül.

Helena egy csésze teával az ablakhoz ül, és hallja, hogy Dánjal Petur is ébren van: a ház előtt mászkál, majd megáll a lépcsőn, rágyújt, és csak bámul a nyári éjszakába. Látszik a háta a nyitott ajtóban. Amint elszívta a cigarettáját, bemegy, és leül a felesége mellé, aki teát tölt neki. Egy darabig némán üldögélnek, de kényelmetlen a csend. Helena látja, hogy a férje szemében árnyak járnak. Bárcsak segíthetne neki!

Dánjal Petur egyszer csak felnéz, és azt mondja:

– Aznap reggel, amíg mi halásztunk, hang nélkül odaúszott mellénk a szürke ködben, mint valami cápa. A jó fogás és a jókedvünk miatt először észre sem vettük. Aztán a legénységből valaki vitorlaszerűségre lett figyelmes, de hamar kiderült, hogy nem vitorla az, hanem az az átkozott halálmasina. Nemsokára három lövést hallottunk. Váratlanul ért mindenkit. Volt, aki a földre vetette magát, de a legtöbben állva maradtunk…

Dől a szó Dánjal Peturból, majd elhallgat, és az asztalt bámulja. Helena megfogja a kezét, és halkan azt kérdezi:

– És aztán mi történt?

Dánjal Petur úgy néz, mint egy rémült kisfiú, aki azóta sem érti, mi történt vele.

– Tehetetlenül álltunk, aztán a kapitány, Kristin ránk szólt, hogy szálljunk át a csónakba. Átszálltunk. Ő is jött, utolsóként, és hozott kenyeret és vizet. Meg persze iránytűt és a hajónaplót is. A németek a tengeralattjárójukba hívtak minket. Nagyon furcsa volt úgy a fedélzeten állni, hogy közben mosta a lábunkat a víz. – Egy időre elhallgat, aztán fojtott hangon hozzáteszi: – U36 volt a neve.

Helena csodálkozva figyeli, ahogy kicsordul a könnye. Nem gondolta volna, hogy valaha sírni látja majd a férjét.

– Az az átkozott elvitte a gyönyörű halászhajóinkat, az összeset – mondja Dánjal Petur, az ingujjába törli a szemét, és megköszörüli a torkát.

Helena újra megfogja a kezét.

– Milyenek voltak a németek? – kérdezi, hogy szóval tartsa. – Mondtak valamit?

– Nem sokat, de a kapitányuk határozottnak tűnt. Tudott angolul. – A feleségére néz. – Kristin is beszélte a nyelvet, mert dolgozott korábban angol halászhajón, és megkérdezte, mi a tervük, mire a német azt mondta, el akarják süllyeszteni a hajónkat. Kristin próbált volna alkudozni vele és megkérdezte, nem kímélnének-e minket, ha megígérjük, hogy elhordjuk magunkat és nem megyünk vissza többet, de a német hajthatatlan volt. Azt válaszolta, teljesíteniük kell a parancsot, hogy minden hajót elsüllyesszenek, ami csak az útjukba kerül.

– Aztán mi történt? – kérdezi Helena.

Dánjal Petur kihúzza a kezét az övéből, és csak bámulja.

– Elindultak a Britanniára: a tengeralattjáróról a másodkapitány meg még valaki, tőlünk pedig Kristin és még ketten. A németeknél dinamit volt, valamibe becsomagolva, hogy legyen mivel a levegőbe repíteniük a hajót. Ahogy felértek a fedélzetre, a kapitány csak pár percet kapott, hogy magával vigye, amit akar. Bement a hajó papírjaiért, de másra már nem maradt ideje. A németek vitték a halat, a zászlót és mindent, ami megtetszett nekik. Még Kristin puskáját is, hiába tiltakozott. Aztán visszaeveztek a tengeralattjáróhoz, ők beszálltak, nekünk meg megparancsolták, hogy menjünk vissza a csónakba. – Vörös szemével Helenára néz. – Gondolj csak bele, hogy ott vagyunk tizenegyen a nyílt tengeren egy négyevezős csónakban, vitorla nélkül, 72 tengeri mérföldre a szárazföldtől, és áll a víz a lábunknál. Nem szóltunk egy szót sem, alig mertünk egymásra nézni is. „Ezzel a csónakkal ugyan nem érünk partot” – mondta Kristin a másik kapitánynak, mire azt a választ kapta, hogy ha az imént tizenöten ültek be egy csónakba, akkor nekünk is menni fog. – Arcát a kezébe temeti. – Alig telt el negyedóra, miután elment a tengeralattjáró, amikor felrobbant a hajónk. Ah, Helena, ha láttad volna! Másra sem tudok gondolni, csak a szörnyű látványra. Lángok csaptak fel belőle, aztán orral előre elsüllyedt. Halálfélelem fogott el, életemben először. Olyan volt, mintha a Britannia engem is magával akarna rántani a mélybe. Alig kaptam levegőt. Bármerre néztünk, a végtelenség nézett vissza ránk, közömbös szürke tekintettel. Belém hasított, micsoda feneketlen mélység tátong a csónakunk alatt, és mi magunk milyen kicsik vagyunk. Le mertem volna fogadni, hogy ott ér minket a végzet. Rátok gondoltam, és arra, hogy soha többé nem látlak. Aztán elképzeltem, milyen lehet vízbe fúlni, és milyen lehetett azoknak, akik előttünk vesztek a tengerbe.

Dánjal Petur feláll, és elfordul. Helena látja, hogy rázkódik a válla, mellé lép, átöleli, és nyugtatgatja:

– Cssst, drága. Végül jól alakult minden – teszi hozzá halkan.

– Végig a pulóveren járt az eszem, amit nekem kötöttél. Magukkal vitték a németek. Gyűlölöm őket érte.

– A pulóveren járt az eszed? – kérdez vissza Helena, és mosolyog.

Dánjal Peturnak is mosolyra görbül a szája zavarában.

– Igen, annyira örültem neki.

Helena újratölti a férje csészéjét, és a kezébe adja.

– Gyere, menjünk ki!

Leülnek a padra a ház tövében. A felkelő nap fényében vörös a világ, a lágy szellőbe napköszöntő madárdal vegyül. Olyan áldott és nyugodt minden, távol a borzalmaktól, amikről Dánjal Petur mesél, gondolja Helena, és a férjére néz, akit szintén megfestett a reggeli napsugár. Nyakig be van gombolva az inge, lóg a nadrágtartója, a kócos, sötét haja még nem száradt meg teljesen a rossz álom után. Helena szívesen hallgatná még, de nem szeretné erőltetni. Kis idő múlva a férfi szép nyugodtan folytatja:

– Szóval ott dideregtünk tizenegyen a vékony ruhánkban. Kristin úgy sejtette, Nípubakkin a legközelebbi szárazföldi pont. – A vörösen csillogó vízre réved. – Túl nehéz volt a csónak, ezért levetette és a vízbe dobatta velünk a gumicsizmát, aztán evezni kezdtünk. Szép idő volt, de azért csapkodtak a hullámok. Egy óra múlva felbukkant a távolban egy halászhajó, nem sokkal később pedig robbanást hallottunk. Azt is elsüllyesztette a tengeralattjáró. Felváltva eveztünk. Nagyjából tizenkét mérföld után újabb halászhajót láttunk, megindultunk felé. A Bjørn Ólavson volt az. Odakiáltottunk a legénységnek, mire felhúztak minket csónakostul, bár közülünk néhányan feleslegesnek gondolták az egészet, és azt mondták, hamarosan úgyis felrobban az a hajó is.

Dánjal Petur nem bír tovább ülni. Felkel, és a ház előtt fel-alá járkálva mesél tovább.

– A Bjørn Ólavson legénysége látta, hogy a tenger-alattjáró két másik halászhajó felé indul, ezért gyorsan irányt váltottak, és igyekeztek minél gyorsabban partot érni. Szerencsénkre hamar elnyelte a hajót a sűrű köd. Szorosan álltunk egymás mellett a fedélzeten, és vártuk, hogy jöjjön, aminek jönnie kell.

Dánjal Petur visszaül Helena mellé. Egy darabig csak némán mered a gyönyörű reggelbe, miközben újraéled benne a halál torkában átélt félelem, remény és élni akarás.

– Az lett volna csak az igazi tragédia, ha azt a hajót is felrobbantják! Nem fért volna be a mentőcsónakba a tizennyolc fős legénység, és nálunk sem akadt több hely. – Elhallgat, majd Helenához fordul, és a komoly arcára halvány mosoly kúszik. – Nagyon megörültünk, amikor felbukkant a láthatáron Feröer. A többit meg már tudod.

– Istennek hála – mondja Helena.

– Az egyszer biztos, hogy valamilyen magasabb erő is közrejátszott – válaszolja Dánjal Petur. – Nyolc hajó süllyedt el, mégsem fúlt vízbe senki. A többiekkel arra jutottunk, hogy magunktól nem biztos, hogy partot értünk volna. Szóval kész csoda, hogy rábukkantunk arra a halászhajóra.

Dánjal Petur megkönnyebbülhetett, hogy beszélt a történtekről, mert azóta jobban alszik, de időnként még így is olyan rosszakat álmodik, hogy Helena kénytelen felébreszteni.

A háborúnak nincs vége, így a nyomorúságos körülmények sem változnak az országban.

Amióta Dánjal Petur hazatért, leginkább ás. Egész nyáron kint van, és a kitermelt kőkupac napról napra nő.

– Elképesztő, mennyi mindent ki kell takarítani a földből, mielőtt használni lehet – sóhajtozik.

Nem hagyja el az országot, mégsem unatkozik: a tőzeggel folyamatos a teendő, és halászni is mindig kell.

Dánjal Petur sosem tétlen, Helena szerint kevés szorgalmasabb ember van nála, legszívesebben mégis visszamenne a tengerre.

– Idő, mire megépülnek az új hajók az elsüllyedtek pótlására, addig pedig verekedhetünk a megmaradt helyekért. Szóval türelmetlenül várjuk, hogy véget érjen a háború. Nyomorúságos a helyzet, a férfiak mind kényszerpihenőn vannak, egyetlen peták sincs kilátásban.

A háború viszont folytatódik, hiába mondta Dánjal Petur az utolsó britanniás útja alapján, hogy a végéhez közeledik.

Helena aggódik érte, mert bár mindig is szűkszavú volt, most még kevesebbet beszél, és a tél közeledtével csak egyre rosszabb a helyzet. Az évnek ebben a szakában nem sok munka akad odakinn, egy konyhában ücsörgő, néma férfi pedig nem a legszívderítőbb látvány. Márpedig Dánjal Petur, ha teheti, nem beszél. A fiúkkal sem. Csak szidja őket, amikor elfogy a türelme – Tórurt különösen gyakran.

Helena próbálja beosztani, amijük van. Istennek hála ott a tehenük, mindig akad friss hal, krumplijuk is van, a tyúkok és kacsák pedig tojnak nekik tojást. Liszttel és a többi alapélelmiszerrel viszont nem állnak olyan jól: a kereskedő nem tud a végtelenségig hitelezni, és persze egyszer az áruja is elfogy. Ez a mostani halászút lett volna a megoldás, aztán történt, ami történt.

Helena már nagyon várja a tavaszt.

2

– Vége! Helena! Vége a háborúnak! – Dánjal Petur ujjongva szalad be a házba, és megöleli a feleségét. – Most jött a hír. A németek megadták magukat. Mehetnek is a pokolba!

Helena nagyon rég látta utoljára ilyen boldognak, még az újabb dolgos tavasz és nyár is kedvetlenségben és nélkülözésben telt.

– Istennek legyen hála! – kiált fel Helena, a férje nyaka köré fonja a karját, és vele örül.

Hosszú és sötét volt az utóbbi néhány év. De most, hogy újraindulhat a hajózás, remélhetőleg minden jobbra fordul.

Helena már látja is maga előtt a rengeteg mindent, amiről ilyen sokáig le kellett mondaniuk: az ételt és a petróleumot a világításhoz, és persze a legfontosabbat, hogy Dánjal Petur visszamehet a tengerre pénzt keresni. Mert a bevásárlólistájuk legalább olyan hosszú, mint amilyen ez az ínséges év volt. Most viszont végre fellélegezhet a kereskedő, hogy szebb idők jönnek, feltöltheti a készleteit, és a vásárlói is tudnak fizetni ahelyett, hogy a sapkájukat gyűrögetve, esdeklő szemekkel várnák tőle a további hitelezést. Mentségére legyen mondva, ő tényleg segített az embereknek, akiknek sokszor nagyon rosszul ment a soruk.

Dánjal Petur a következő pillanatban már el is tűnik: meglódul a víz felé, hogy együtt örüljön a többiekkel, és megbeszéljék, melyik hajóval indulnak útnak tavasszal. Nem sokkal később már a fjord vizén evez. A túlparton is sokan állnak, az embereket lázba hozták a hírek. Minden szépen rendbe jön.

– Köszönöm, Istenem! Köszönöm a békét – mondja Helena, és az ég felé tartja imára kulcsolt kezét.

Persze a tavasz még odébb van, hiszen még csak most jön a tél, de a teherhajók legalább hoznak majd árut. És a levélforgalom is újra beindul.

Helena nagyon szeretné tudni, mi van a nővéreivel Koppenhágában. Sok minden történhetett velük ennyi idő alatt. Leül az íróasztalhoz, és már fogalmazza is a levelét Kathrinának és Elisabethnek, hogy a legelső útnak induló hajóval elküldje, aztán csak várnia kelljen a válaszra. Mesélnivalója mindenesetre akad: megszületett a kis Mortan, nagyanya és nagyapa viszont sajnos meghalt. A nővérei nagyon szomorúak lesznek – ilyen híreket még rosszabb lehet úgy kapni, hogy az ember távol van otthonról. Kathrina utolsó levele és a családi fotó Svend-nel és a kislányukkal még épp azelőtt ért ide, hogy leállt volna a nemzetközi hajózás. Helena nem bánná, ha róla, Dánjal Peturról és a fiúkról is készülnének képek, hogy ő is tudjon mit küldeni a nővéreinek, de kizárt, hogy a nem létező pénzüket ilyesmire pazarolják.

Végre megjön a tavasz, és vele a remény. A férfiak izgatottan készítik elő a hajókat a hosszú bezártság után. Dánjal Petur csillogó szemmel tér vissza a kikötőből:

– Kaptam helyet, Helena! A Falkur kormányosa leszek, Petur í Geilini a kapitány, és Dél-Izlandra megyünk.

– Istennek hála! – mondja Helena boldogan.

– Sok mindenkit hívtak, de szerencsém volt.

– Nem csak a szerencsén múlik az ilyesmi. Tudják, mire vagy képes.

Dánjal Petur szorosan magához húzza a feleségét, megcsókolja, majd fel-alá járkál a szobában; nem bír egy helyben maradni.

– Egészen szép élet van odaát, Izlandon. Páran átmennek saját hajóval halászni. De van olyan is, aki motorcsónakot vesz, és teher- vagy halászhajón átviszi. Szóval odaköltöznek, és az ottani halfeldolgozóban vállalnak munkát.

Helena arra gondol, valóban jók a kilátások, és az ember talán csak akkor értékeli igazán, amije van, ha történik valami rossz. Alig ismer rá a férjére, amilyen felszabadult. Már összepakolta neki a zsákját, és a szokásos kettős érzés járja át: öröm, hogy Dánjal Petur megkeresheti a betevőrevalót, és félelem, hogy talán nem látja többé viszont. Ezúttal mégis az öröm van túlsúlyban.

Helena kötött neki új pulóvert, ugyanolyat, mint amit elvittek a németek, és megvarrta, amit kellett. Bőven volt rá ideje.

Úgy tűnik, Dánjal Peturnak épp a kormányosságra volt szüksége. Amint hívták a hajóra, felébredt téli álmából, hátára kapta a puttonyt, és emberes adag tőzeggel tért vissza. Helena nagyon örült, hogy egy darabig nem kell a tüzelővel foglalkoznia.

Előző nap, amikor Dánjal Petur a földet próbálta lazítani ásás előtt, egy öregember megállt mellette, és méregetni kezdte.

– Te meg mit ásol Szent Patrik napján? – kérdezte szemrehányón.

– Errefelé nem ünnepeljük – vágta rá Dánjal Petur, röviden felnézett, de a keze nem állt meg.

– Hát, ha nem félted a tehenedet – válaszolta az öreg abban a hitben, hogy aki Szent Patrik napján dolgozik, annak az állatait baj érheti, köpött egy nagyot, megrázta a fejét, majd hátratett kézzel elballagott.

– Hogy ezek az öregek milyen babonásak! – mondta Dánjal Petur Helenának, amikor bement a házba.

A krumpliföld mellett felásott egy részt paszternáknak, és elment halászni is, és delfinhúsuk is akad még néhány hordóval a kinti kamrában, így egy darabig nem lesz gondjuk ételre.

Nagy a nyüzsgés. Néhány hajó innen indul a szigetről, míg mások betérnek a fjordba az odaevező férfiakért.

Aztán indulnak. Egyik hajó a másik után. Régóta ringatóztak már a fjord vizén, mint a döglött lószúnyogok, ahogyan Helena egyszer fogalmazott. Most viszont felhúzott vitorlával várják, hogy a tavaszi szél Izlandra repítse őket, és gazdag rakománnyal térjenek vissza. Integet a legénység a fedélzetről, és integetnek a parton állók is.

Helenának eszébe jut, milyen komor szokott lenni minden kihajózás után: az asszonyok többsége sír, de a férfiak kedélyére is rányomja a bélyegét a búcsú, főleg talán azokéra, akiket hazavár a feleségük a gyerekekkel. Egészen más a falu hangulata, ha mindenhol csak nőket, gyerekeket és öregembereket látni.

Ők viszont most keveset érzékeltek ebből, mert Dánjal Petur nagyon is jókedvűen búcsúzkodott, alig várta, hogy újra a tengeren lehessen. Mortan ugyan sírdogált egy kicsit, de hamar megnyugodott.

– Amikor nagy leszek, elmegyek apával halászni – mondta, és megtörölte a szemét.

Tórur bocsánatkérőn mosolygott az anyjára.

„Most aztán nyugalom lesz – gondolja Helena, ahogy az apró fehér ház előtt állva figyeli a távolodó hajókat. – Mennyei béke.”

Nagyot sóhajt, és legszívesebben az ég felé emelné a kezét. Nehéz éven vannak túl. Sehol nem volt egy mosoly, Dánjal Petur csak arról beszélt, hogy semmit sem lehet tenni, és hogy biztosan nem fogják felvenni, ha újra legénységre lenne szükség. Az egész családot magával rántotta a reményvesztettségbe. Helena alig győzte zabolázni a fiúkat, mert az apjuk nem tűrte a zajongást. Végül már nevetni sem mertek. Dánjal Petur elsüllyedt hajókról beszélt, hol a Britanniáról, hol másokról; a szerencsétlenségek legapróbb részleteiről is beszámolt.

Egyszer Helena arra kérte, hagyja abba, mert megijeszti a fiúkat, mire ő két hétig nem szólt hozzá. Amikor pedig újra szóba állt volna vele, a felesége nem volt hajlandó kinyitni a száját.

– Vegyük például a Suðringurt – mondta Dánjal Petur. – Amikor megfeneklett Dél-Izlandon, a legénysége próbált fáklyával, ködkürttel és lövésekkel segítséget hívni, de hiába, nem hallotta őket senki. Pirkadatkor embereket és hajókat is láttak a parton, de a vad hullámok közé nem akartak kiszállni. Inkább kötéllel rögzített hordókat próbáltak kiúsztatni, ami szintén nem sikerült. Végül vízre eresztették a mentőcsónakot. Nem volt szép látvány, ami akkor történt a hatalmas hullámok között.

Dánjal Petur rendületlenül mesélt, hiába fordított neki hátat Helena tiltakozólag, amikor ilyesmik kerültek szóba. Rendkívüli módon bosszantotta, de nem tudta, hogyan állítsa le a férjét, aki csak mesélt és mesélt, és nem tűnt fel neki, hogy a kutya sem kíváncsi ezekre a borzalmas részletekre.

– Megesik az ilyesmi – folytatta. – Bár a Suðringuron állítólag nem volt minden rendben. Többen is láttak a fedélzeten egy lefejezett férfit, sőt valaki még azt is, ahogy hátrafelé leugrik a hajóról, mielőtt az megfeneklik. Előfordul az ilyen. Ahogyan az is, hogy egy hajó elsüllyed, a teljes legénységével együtt, és soha többé nem hallani felőlük. Mint a Robert Miller, ami nyomtalanul eltűnt. Többeket ismertem a legénységből.

Dánjal Petur nagy sóhajtozás közepette végre elhallgatott.

Így telt a tél, amikor nem volt hova menniük a rossz időben és sötétben. A fiúk rettegtek, elsüllyedt hajókkal és fej nélküli férfiakkal álmodtak, Helena pedig úgy érezte, az őrület szélén áll.

Istennek legyen hála, hogy túl vannak rajta.

A hajók szép lassan eltűnnek a láthatáron. Helena visszamegy a házba, kinyitogatja az ablakokat, és kiteríti az ágyneműt szellőzni. Kiviszi az udvarra a fejtámlát, és mindent, amit le lehet mosni. Távozzon csak a sötétség, és vegye át a helyét a tavasz. A fiúk a ház előtt viháncolnak, és Helena is eldob mindent, ami a kezében van, odarohan hozzájuk, felkapja őket, és addig forog velük körbe-körbe, amíg mind a hárman hahotázásban nem törnek ki.

3

Lassan elnyeli a házakat a messzeség, de az övék még épp látszik. Dagadnak a vitorlák a tengeri szélben, mintha a hajónak nevet adó sólyom kitárná a szárnyát. A hajóorrnál pezsgő víz időnként Dánjal Peturra fröccsen, aki mély levegőt vesz, és elégedetten felsóhajt: „Ez ám az élet!” Nem sokkal később bemegy kávézni. Egyelőre rendezett a hajó és a legénység is, de már nem sokáig. Hamarosan olyanok lesznek, mint a vademberek, ahogyan a fedélzet állapota is egyre inkább elvadul majd.

A kapitány leül Dánjal Peturral átbeszélni a feladatokat. Utóbbi felel a portért,[1] és a felelősségtől rögtön fontosnak érzi magát. Reméli, hogy egyszer majd ő is vezethet hajót, az odavezető úton pedig szép lépés a kormányosság.

– A te dolgod a porciózás is – jelenti ki a kapitány, és felkel.

Ahogyan Dánjal Petur kiméri a legénység minden tagjának a heti keksz-, cukor- és margarinadagját, látja, hogy annyi keksz van, hogy abból a végén még haza is vihetnek majd.

Amikor végez, leheveredik egy kicsit, de túlságosan izgatott, és hamar újra a fedélzeten találja magát. Kavarognak benne az érzések. Legutoljára a Bjørn Ólavson fedélzetén volt a tengeren. A szerencsétlenség napján érzett félelem és a szörnyű emlékek viszont elhalványulnak az azóta eltelt, hosszú és sötét telek tehetetlensége mellett. Arra gondol, micsoda égi ajándék, hogy itt lehet a Falkuron. Már csak az kellene, hogy a fogás is jó legyen.

Gyönyörű idő kíséri őket Izland felé. A kapitány lő néhány sirályt csalinak. Ha elfogy, majd használnak heringbelsőséget. Tudnak miből válogatni, pedig otthonról nem hoztak semmit. Mondjuk, nem is lett volna miből.

Amikor végre felbukkan a láthatáron Izland, megfogják Mikkjalt, letolják a gatyáját, és egy koromfekete serpenyővel elpaskolják hófehér fenekét. Így avatják be azt, aki először látja Izlandot. Mikkjal egyébként nincs valami jól, egész úton félholtan fekszik a tengeribetegségtől, most is úgy kellett kirángatni az ágyából. Holtsápadt, ránézni is rossz, de nem kegyelmeznek neki. Hiába nemrég töltötte még csak be a tizenhármat, jövőre már rendes halásznak fog számítani, férfinak a férfiak között. De a tanulás útja rögös ebben az első évben. Mikkjal a kapitány unokaöccse, ezért vele és néhány idősebb halásszal alszik egy fülkében. Van, aki szerint ez kivételezés, pedig abban a kicsi ágyban, amit kapott, egyetlen felnőtt férfi sem fért volna el.

Dánjal Peturnak ez az első útja kormányosként. Őt is hívják a kapitányi fülkébe, de inkább a szokásos helyén marad, bár persze a fülke kényelmesebb és csendesebb lenne. Viszont hiányoznának neki a kapitány nélkül óhatatlanul harsányabb beszélgetések. Ráadásul a legénységi szálláson melegebb is van a konyha miatt, bár a főzés füstje és a száradó ruhák párolgása nem kimondottan étvágygerjesztő.

A halászterületre érve megállnak, és a kapitány ellenőrzi, van-e hal. Szerencsére beigazolódik, ami az arrafelé repkedő madarak számából is sejthető volt. Mindenki kidobja a zsinórját, majd nagy erővel visszahúzza. Dánjal Petur előveszi a saját készítésű dobozát, amibe az általa fogott halak pofáját gyűjti. Az aznapi pofák a két rekesz közül először a kisebbikbe, majd számolás után a nagyobba kerülnek. A zsinórvezető is az ő kezét dicséri, gondos munka: a díszes kereszt mellé H betűt faragott bele a felesége után, hogy ő is segítse a halászatukat. Felhúzzák a halat a mélyből. Amikor megtelik a fedélzet, megpucolják, kifilézik és besózzák a fogást. Lassan, de biztosan megtöltik a dézsákat, aztán hullafáradtan lefekszenek néhány órára, amíg újra kelniük nem kell.

A kapitány naplózza, ki hány halat fogott.

Dánjal Petur ügyes, egyre csak telik a doboza. Néma csendben halászik, nem úgy, mint mellette Axel és Karl, akik a legjobbak közé tartoznak ugyan, de túlságosan munkál bennük a versenyszellem: amelyikük egy-egy nap kevesebb halat fog, szinte belebetegszik a másik sikerébe. Ráadásul egyfolytában szekálják egymást, és rendkívül kárörvendők.

– Csak nem üres kézzel ácsorogsz? Otthon kellett volna maradnod a feleséged picsája alatt. Ide nézz! Így kell ezt csinálni!

A szerencse hol az egyikük, hol a másikuk oldalán áll, miközben árgus szemmel, szinte ellenségként figyelik egymást. Mindketten maguknak akarják a hajó legjobb halásza címet. Van, hogy le sem fekszenek rendesen, csak egy kicsit szundítanak a hálófülke előtti padon, teljes felszerelésben. Dánjal Petur látja, hogy amikor valamelyiküknél kapás van, csomót köt a zsinórra, mielőtt kihúzná, nehogy a másik megtudja, milyen mélyen van a hal. Dühödten néznek és köpködnek egymásra. A kapitánynak kedvére való az ilyesmi, és mosolyogva figyeli őket. Biztosan tetszene neki, ha mindenki így versengene és pillanatok alatt megtelne a fedélzet.

De persze nem ez a helyzet, mindenféle embert találni a legénységben. A lustaságot senkinek sem nézik el, a szerencse és a buzgalom viszont mindenkinél más és más.

Dánjal Petur arra ébred, hogy a nevét kiabálják. Műszakváltás van. Felkelne, de valami nyirkosba és ragacsosba lép, ezért visszahúzza a lábát, és az ágy szélének dörgölve próbálja megtisztítani. Reménytelenek ezek a férfiak, Johan Jacobbal az élen: szanaszét köpködik a dohányt, és a padlóra fújják az orrukat. Minden csupa mocsok. Isten tudja, Helena mit szólna, ha látná ezeket az állapotokat. Ő, aki annyit takarít, hogy minden ragyog körülötte. Dánjal Petur hirtelen ráébred, mekkora hatással van rá a felesége, hiszen ő is szereti a rendet és tisztaságot, ami viszont aligha várható el egy halászhajón. Itt egészen más világ uralkodik. Az ember néhány nap alatt levetkőzi az otthoni hóbortjait, a hajó pedig beleringatja ebbe a másféle valóságba, ahol állandó az imbolygás, és megállás nélkül zúg a tenger.

De Dánjal Petur nem akarja elhagyni magát. Minden második vasárnap megborotválkozik, sokszor a teának forralt víz vagy kávé maradékával – inkább, mint hogy osztozkodnia kelljen azon a fél vödör vízen, amiben mindenki mosakszik és borotválkozik, és ami a végére már teljesen zavaros.

A ruháját egyre inkább kikeményíti a só és a kosz, míg végül össze nem szedi magát és át nem öltözik. Keresztülfűz egy zsineget a nadrágján, az alsógatyáján és a pulóverén, és kiteríti őket a levegőre. Este, a fedélzet takarításakor a ruhákat is leteszik a padlóra és átdörzsölik a takarítókefével. Szappan és víz híján a tengerben öblítik át őket, aztán kikerülnek száradni. A kicsavarás viszont tilos, nehogy beléjük üljön a só, ezért napokba is telhet, mire nagyjából megszáradnak.

Amikor Dánjal Petur legutóbb a hajókonyhában igyekezett kiteregetni a ruháját, míg a szakács aludt, Johan Jacob a sarkában volt.

– Ez ám a mosás! Ha meglát a szakács, mindent azonnal letép onnan – mondja, és fekete dohányt köp a padlóra. – Miért nem csinálod úgy, mint én? Elég lesz majd akkor átöltözni, amikor hazaértünk, itt úgysincsenek nők – nevet.

– Inkább nem – sziszegi Dánjal Petur. – A ruháid mindjárt maguktól járnak. Én inkább nem leszek végig ugyanabban és bűzölgök, mint egy szemétdomb.

Johan Jacob a fejét rázza, és köp még egyet.

Dánjal Petur iszik egy kávét, kekszet majszol mellé, majd visszamegy a fedélzetre átvenni az evezőt a kis Mikkjaltól, amint az egyik öreg elküldi aludni. A fiú eloldja a dereka körül a kötelet, amit a nagy szél miatt kötöttek rá, és mert még nem szokta meg a fedélzeti létet, lefelé menet pedig találkozik a kapitánnyal.

– Na, mi a helyzet? Rosszul vagy még?

– Már sokkal jobb – válaszolja Mikkjal, és azzal a lendülettel a kapitány elé okád.

Dánjal Petur mosolyogva összenéz az evezőtársával, aki aztán rövid szóváltás után követi Mikkjalt.

Dánjal Peturnak eszébe jut az első halászútja, hogy milyen nehéz volt, aztán arra gondol, hogy Mikkjal biztosan ügyesebb lesz nála, amilyen jó fiú: nem felesel, amikor parancsolgatnak neki és különböző neveken szólítják. Ő bezzeg már annak idején is nagyon forrófejű volt, és egyszer úgy kihozták a sodrából, hogy cifrákat káromkodott. Kapott is érte egy akkora halas taslit, hogy kiterült a fedélzeten. Ezzel aztán még sokáig szekálták, mert egy zöldfülűtől nem tűrték az ilyesmit. Az elején legalábbis semmiképp, olyankor az újak még senkik. De ez így is volt rendjén, elvégre kinek kell egy anyámasszony katonája vagy bármilyen kakaskodás a fedélzetre, ahol teljesen váratlanul életveszély állhat elő, és jó, ha mindenki összetart és tudja, mi a teendő.