Herczeg Ferenc

POGÁNYOK

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

ELSŐ KÖNYV

l

Az újhitűek akkor az ezernegyvenhatodik esztendőt írták az Úr születése után.

Bíboros alkonyatra barna, enyhe éjszaka következett.

A hold még nem kelt föl a Maros völgye fölött, az égboltozat nem is világította meg a síkságot, csak tündöklött magában.

A csillaghadak megszaporodtak a csodálatosan tiszta éjszakában. A békésen vonuló égi nyájak közé, melyeket számon tart a pusztai nép szeme, idegen csillagok keveredtek. Szúrós szemű kis jószágok, melyek ismeretlen csillaghavasok gyémántködös csúcsáról ereszkedtek alá, mint a kőszáli kecske a legelésző juhnyáj közé.

Csak egy helyen volt sötét az ég: a folyó irányában. Ott ijesztő feketén, mint a föld gyomrába vezető nagy lyuk, ásítozott Csanád földvárának tömege.

Palánkfallal koronázott lomha földsáncainak és óriás gerendákból ácsolt őrtornyainak árnyékképe olyan, mint egy formátlan ököl, amely torkon ragadta és leteperte a szabad pusztát. Vagy olyan, mint a fekete koporsó, amelybe a délvidéki nemzetségek szabadságát temették. Sötét tilalomfa a rónaság szívében. Örökös fenyegetés és irgalmatlan parancsszó, amely a sátoros pogányoknak szól.

Ajtony úr hajdani birodalmának legtávolabbi zugában is érzik a fullasztó nyomás, amellyel a fekete épülethalmaz a puszta mellére nehezedik. Hörögnek alatta a szabad pusztai nemzetségek, hánykolódnak, mint a leütött őzbak a hiúz karma alatt: de talpra állani már nem tudnak.

Alkonyatkor, ha már bezárultak a vár kapui, néha kísérteties árnyékok bukkannak föl a rónaság szemhatárán. Kalandos körvonalú, félelmetes éjjeli lovasok, kik nesz nélkül kerülgetik a földsáncokat, és gyűlölettől izzó szemmel méregetik a tornyokat.

A sáncok és a fatornyok fölé, büszkén uralkodva a váron, hatalmas kőpalota emelkedik. Oly dacosan mereszti égnek a saroktornyait, mintha négy öklével fenyegetné a szálló fellegeket.

– Az isten vára! – suttogják a pusztai emberek.

Ott lakik az új isten, akit István király hozott. Aki járt a palotájában, azt beszéli, hogy a falai is ezüstbe, bársonyba öltöztetvék. Véres bálványképek vannak benne, félig nyúzott és keresztre szögezett kis istenek... Az isten várát fekete papok őrzik. Azok sokat böjtölnek, ostorozzák magukat, és halottas éneket énekelnek. Mert az új isten szomorú úr, és kedvét leli a könnyekben és a gyászban. Az új isten haragos úr, és örök tűzre vet mindenkit, aki nem fizet neki dézsmát.

2

Alvó éjjel fenn, a vár fokán, a nagy torony árnyékában, megszólalt egy emberi hang. Egy másik hang meg válaszolt neki. Embert nem lehetett látni a sötétségben, és a toronyi őr azt hihette, hogy az éj szellemei társalognak érces hangon.

– Te vagy az, Márton kanonok?

– Én vagyok, Valter uram.

– Éjnek idején mit művelsz egyedül a vár fokán?

– Nézem a pusztában égő tüzet.

– Mi néznivaló van azon?

– Sötét alakok guggolnak körülötte... Vajon kik lehetnek?

– Csavargó pogányok lesznek, Márton. A pusztai asszony cselédjei.

– Egyikük néha föl–fölkel, hogy egy nyaláb száraz nádat vessen a tűzre... A láng elfullad egy pillanatra, aztán sziporkázva fölcsap megint... Látod, hogy ég? Látod, hogy lobog? Piros gőz gomolyog fölötte...

– A lelked is nyugtalan, Márton, mint a pusztai tűz lobogása.

– Mert fújja a pusztai szél.

– Hallgass rám, Márton! Gellért püspök küldött hozzád. Azt mondta: Mi dolog az Márton kanonokkal? Fölmentem a böjt alól, és mégsem eszik. Eltiltom a virrasztástól, és mégsem pihen. Az arca sápadt, mint a fogyó holdé, a tekintete pedig izzó, mint a beteg farkasé. Magában jár a kanonok, és testvérei félnek hozzá szólni. Mi dolog ez?

– A püspök kérdi?

– A püspök mindnyájunk atyja, és téged különösen kedvel. Nagy és szent feladatot szánt neked: pogány testvéreid, a besenyők megtérítését.

– A püspök jó atya. Sohasem ostoroztatott meg, és gyakran nevezett a fiának.

– Mit válaszolsz a kérdésére?

– Mondd meg püspök atyámnak, hogy fia két hét múlva halott lesz.

– Beteg vagy, Márton?

– Nem tudom, mi a betegség.

– Mi ölne meg hát két hét alatt?

– Megöl a puszta szele.

– Nem értem a szavadat, Márton.

– Nem érted, uram, mert német vagy. De én itt születtem, a pusztán.

– Gyónj meg, fiam. A püspök kívánja.

– Nem tudom, hogy bűnös vagyok-e, de azt hiszem, el fogok kárhozni. Kárhozatba ejt a puszta szele. Confiteor, páter! Amíg a bakonyi papoknál nevelkedtem, nyirkos erdő méhén, nem gondoltam a pusztával. Semmivel sem gondoltam, csak sanyargattam magamat, mint a többiek, és reggeltől estig az üdvösségemért imádkoztam...

– Jámbor testvéreid akkor mártírhalált jósoltak neked buzgalmad jutalmául...

– Gellért úr akaratából ide kellett jönnöm. És amióta újból hallom a szél zizegését, a szabad pusztai szélét, mely egykor atyám sátorpalotájának ponyváját dagasztotta, és harci paripám sörényével játszott: azóta bezárultak fölöttem a mennyország kapui...

– Keress erőt az imádságban!

– Confiteor, páter! A feszület előtt térdepelek, és egyre hallom a nádasok zúgását. Zsolozsmát énekelek, közben pedig besenyő harci dalok járnak az eszemben, amelyekről azt hittem, hogy régen elfelejtettem. És hiába igyekszik a lelkem ég felé: mindig visszacsap, és mélyen a puszta fölött kalandozik, a puszta fölött, mint borús időben a fecske.

– Hallgatlak, fiam.

– Tudod, uram, hogy jól tűröm a fájdalmat. Gyerekkoromban is csak egyszer sírtam; mikor a nagy István király kiirtotta pogány nemzetségemet, és én árván maradtam a Tisza partján. Azóta száraz volt a szemem. De egy hónap óta úgy érzem, mintha szakadatlanul forró csöppek peregnének a szívemre. Tud az ember szíve sírni, Valter?

– Beszélj tovább, fiam.

– Ha lónyerítést hallok a pusztán: megreszket minden tagom. Ha távoli tülökszó üti meg fülemet: eláll a szívem verése. És hogy irigylem, haj, hogy irigylem a parton röpködő síró csüllőket! Szabadon járhatják a nádast, és nem kell törődniök az örök üdvösségükkel...

– Irtózat fog el, Márton! Emlékszel a mi boldogtalan Jeromos testvérünkre? Buzgón szolgálta az Urat, míg aztán eszét nem vette a magyar betegség, és kiszökött a pusztába, ahol most átkozott pogányokkal sátorozik. Miféle gonosz démon csábít titeket a kietlen mezőkre?

– Hetek óta ugyanegy álomkép zaklat. Álmomban künn járok a pusztán. Körülöttem sehol egy ember. Rohanva sietek tovább, mindig tovább! Néha fölsikoltok örömömben, mint a vadmadár. Néha levetem magamat a földre, és megölelem az elperzselt gyöpöt. Aztán megint továbbsietek, mindig tovább, míg lélegzetem el nem áll, erőm el nem hágy. Összeroskadok, és haldokolva oly boldog vagyok, atyám, oly boldog, aminő ébren nem voltam soha!

– A sátán nyújtogatja feléd karmait, a sátán, aki farkas képében kullog a pogány pusztában... Ne hallgass szavára, Márton!

– Megfogadtam püspök atyámnak, hogy engedelmes fia leszek, és ura maradok szavamnak. De bele fogok halni.

– Ki törődnék földi életével? Csak halálunk legyen boldog.

– A halálom átkozott lesz, atyám. Mert halálomban is bántani fog a gondolat, hogy a székesegyház nyirkos cintermében kell nyugodnom, és nem pihenhetek künn a pusztán, a széljárta pusztán...

– Rajtad csak a Jézus irgalma segíthet. Most kövess, kanonok, itt a zsolozsma ideje.

A két pap megindult a székesegyház felé. Lassú léptekkel mentek a vár fokán, és amint a szél megdagasztotta a köntösük bő ujját, denevérszárnyuk nőtt. A kivilágított egyházból már hangzott a kanonokok latin himnusza:

„Uram, bosszúállásnak erős Istene, bosszúálló, erős Isten, jelenjél meg!”

3

A pusztai tűz, mely az imént apró fénypontokat rajzolt a vár fokán álló emberek szemébe, ott csillámlott a Maroson, az avar gát irányában.

Újhitű ember éjnek idején nem szívesen került arrafelé. A gyöpös földhányás tövében öreg mocsártölgy állott, melyet az óhitűek szentként tiszteltek. Azt tartották, hogy holdtöltekor odagyülekeznek a holdleányok. Némelyek erősködtek is, hogy látták a szelíd arcú, kék ruhás szüzeket, amint lassan, mint a szálló éjjeli gémek, aláereszkednek a levegőégből. A tölgy kinyúló ágain megülnek, s dalolgatva pörgetik ezüstorsójukat. A nádi bábák meg felelgetnek nekik a vízből.

Csanád ispán, aki akkoriban kopjanyéllel kergette a Maros mentieket keresztvíz alá, földúlatott a megyéjében minden bálványkövet, és kivágatott minden szent fát. Ezt az egyet mégis megkímélte.

Ha keresztény ember nem is járt szívesen a fa árnyékában, melyet titokzatos kezek áldozati állatok koponyáival és beteg emberek ruháival ékesítgettek, a püspöki halászok mégis úgy vélekedtek, hogy arra esik a Maroson a legjobb tanyavetés. Nem is volt valami vakbuzgó keresztény hírük. Az egyházfi virgácsától félve, ünnepnapon bevonult az egész halászfelekezet a marosvári Boldogasszony-templomba, de a prépost mégis azt tartotta felőlük, hogy bőregérhitűek. Karácsonykor meg is intette őket a szószékről, hogy hálókötéskor ne merészkedjenek éktelen magyar nótákat énekelni, inkább zengjenek Istennek tetsző Máriaéneket.

A lobogó tűz körül vagy harminc ember kuporodott a gyöpön. Nem volt valamennyi a felekezetből való: a fele környékbeli legényekből telt ki, akik a lovukat hozták éjszakai levegőre. Az ispán ugyan eltiltotta az ilyen gyanús éjjeli kóborlást, de nyári időben még a várbeli legények is átúsztattak a Maroson, hogy tüzet rakhassanak a szabad pusztán. Maguk se tudták ugyan, hogy mi dolguk a harmatos réten, csak hajtotta őket sátoros apáik nyughatatlan vére.

A férfiak mozdulatlanul ültek a tűz körül. A fölcsapó láng szilaj ragyogásával megaranyozta barázdás arcukat. Ha lelohadt a tűz, egy percre árnyékba borultak, és hegyes süvegjükkel, bő subájukkal olyanok voltak, mint az óriás kucsmás gombák családja, mely most bújt ki a föld alól. Kissé hátrább heverésztek a halászbokor fattyú laptárosai és a lóőrző suhancok.

A nagy csöndességet most megzavarta a laptáros gyerek, aki vizet hozott a Marosról. Odatette a vödröt a főpicés elé, és nyugodtan jelentette:

– Holt ember akadt a vejszébe.

– Tegnap beleveszett egy böszörmény asszony a gátnál – szólt az egyik lóőrző.

A laptáros félvállról felelt csak vissza:

– Nem asszony az, ha ember; hasmánt úszik a vízen.

Öreg Pós, a főpicés, közönyösen nézte a tüzet, az inszedő azonban odaszólt a legényeknek:

– Tartsátok szemmel az öreg hálót, hogy össze ne bogozza a Büfögő.

(A furfangos viziember olykor halottnak tetteti magát, és meredt szemmel úsztat a Maroson, hogy hozzáférkőzzék a szerszámhoz.)

Oly halkan beszélt, mintha biztosra venné, hogy füle van a Marosnak. A fiúk meg visszafojtott lélegzettel hallgatództak, loccsan-e már a fekete víz.

– Pós báty – kezdte újból a laptáros gyerek a vejszébe akadt ember lapockája alatt nyílvessző van... És alkonyatkor is úsztat a Maros megnyilazott embert. Messzi útról jöttek azok.

– Akkor hát az erdélyiek békétlenkednek megint.

Erre megint megszólalt a halászbokor inszedője. Sötét képű, horpadt mellű ember volt. Rekedtes hangon és sebesen beszélt.

– Nem is lesz békesség addig, míg új földosztást nem csinálnak! Mert az első osztás nem volt igazságos. A hadakozók elvették a legjavát, a többinek a hitványa jutott, soknak meg semmi. István úr pedig elvette sok embertől azt is, amije volt, és odaadta a papnak és a németnek... De hiszen majd csinálnak új osztást Endre meg Levente. Csak hadd kezdjék az erdélyiek!

A főpicés elhallgattatta a lármás embert. Egy csomó nádat vetett a lángra, aztán kedvetlenül dörmögte:

– A tavasz óta minden gyerek és minden bolond háborúval álmodik. De amíg Csanád ispán nyugodtan ül a várában, addig csak szóbeszéd a háború. Mert nemhiába van keselyűorra az ispánnak: előbb megszimatolja ő a vér szagát, mint akárki fia. És mikor a többi még kantároz, akkor ő már nyeregben ül.

Öreg Pós elhallgatott, és a halászok közül senki sem mert neki ellentmondani. Egy hetyke arcú legény azonban, aki két szürke kancájával az imént érkezett a nádas felől, vakmerően megtörte a csendet.

– Pós báty, nyergeltet ám az ispán!

A halászok valamennyien a legény felé fordultak. Az meg körülnézett, és fojtott hangon mondta:

– Pirkadáskor rajta üt a pusztai asszonyon.

Erre aztán megeredt a kérdezősködés.

– Várja-e a pusztai asszony Csanád urat?

– Hogy várja-e? Egy hete készül már a fogadására. Azóta egyebet se tesznek a csiszárjai, mint nyilat tollaznak. Mert ellát a besenyő asszony oda is, ahol nem jár a szeme.

A marosvári legény láthatóan büszke volt arra, hogy ilyen társaságban beszélhet. Apróra elmondta a Csanád ispán és a besenyő határőrök közt kitörőfélben levő viszály okát.

A besenyő határőrök már a nyár óta nem jártak be a templomba, amióta az új határjárásnál az oroszlámosi papoknak osztották a legjobb legelőiket. Csanád egypár nappal ezelőtt kiüzent a besenyők asszonyispánjának, Seruzádnak, akinek különben keresztapja is volt, hogy Nagyboldogasszony napján ott akarja látni a szentmisén, minden sátornépével egyetemben. Ha ezúttal se jönne, majd maga megyen ki érte a besenyő berénybe, és végrehajtja rajta a büntetést, amelyet a szentegyház a hanyag templomlátogatóra mér: tövig lenyíratja a haját.

A dölyfös pusztai asszony ekkor nagy csúfságot követett el Csanád ispánon, amit még férfiember sem merészkedett megtenni. Azt üzente vissza, hogy megvárja, megcsikózik-e Boldogasszony napjára a vemhes kancája. Ha kancacsikót ell, akkor megteszi a kedves keresztapja kívánságát.

Seruzád kabolája alkalmasint méncsikót ellett, mert Boldogasszony napja immár elmúlt, és egy szál besenyő se mutatkozott a templomban. Most hát azért nyergeket az ispán.

– Nem bomlana a besenyő – szólt a főpicés ha föl nem biztatták volna a bujdosó javasemberek. Azok kiolvasták a hamuból, hogy Alpár vezérük tüstént a Bege partján terem, mihelyt megfújják a szent csatakürtöt...

– Vajon merre lappang a besenyő vezér? – kérdezte az egyik halász.

– Keresd meg – biztatta Pós báty tréfásan. – Ha hírt adnál róla a besenyőknek, szerezhetnél vagy egy iszákra való ezüstpénzt.

Alpár úr, a Surbán törzséből való besenyők vezére, fia volt az öreg Thonuzóbának. Az öreg vezért, mivel nem engedett apái hitéből, István király eltemettette az abádi révnél. Eltemettette elevenen, feleségestül és lovastul. A király akkor magával vitte Thonuzóba két árváját, Alpárt és a kis Örköndöt. Azóta nyomuk veszett az úrfiaknak. Némelyek úgy tudták, hogy a papok kezére kerültek, de a nagy többség meg volt róla győződve, hogy elpusztultak. A hevesi, a mosonyi és a délvidéki surbán besenyők azonban még egyre várják ifjú vezérüket. A regöseik róla danolnak, áldomásaikon pedig Alpár úrra köszöntik az első kupát. Forró epedéssel, megható makacssággal várják.

A marosi legény, aki az imént a nagy újságot hozta, megint megszólalt:

– A káptalanban van egy ifjú kanonok, egy hónappal ezelőtt hozta magával a püspök túl a Dunáról, róla azt beszélik, hogy besenyő főember. Vagy húszesztendős lehet. Mindig magában jár; a nézése olyan kemény, mint a kopja hegye. A neve Márton kanonok.

Erre aztán elgondolkoztak valamennyien, és újból mélységes hallgatásba merültek. Időközben a nádas fölött felbukkant a hold vérvörös korongja.

– Holdtölte! – mormogták többen egyszerre, szinte ünnepies hangon.

A nagypicés eloltotta a tüzet a vödörrel. A hold, ha megtelve kél föl, nem szereti látni az ember rakta tüzet. Így tartották legalább a régiek. Hiszen igaz, a halászfelekezet újhitű volt, de azért nem szívesen tűzött volna össze a titokzatos hatalmasságokkal, amelyeket apái uraltak.

Valamennyien a holdat nézték. Jó ideig úgy látszott, mintha odaragadt volna a szemhatárhoz. Szinte tojás formára nyúlt az erőlködésbe, hogy elszakadjon a földtől. Majd egyszerre könnyedén, sajátságos szomorú bájával ott lebegett a síkság fölött.

Ebben a percben különös hang hallatszott a szent fa felől. Mintha egy óriás fatülök szólalt volna meg mély, puha, szívettépően szomorú zöngéssel. Első meglepetésében arra gondolhatott volna az ember, hogy maga a pusztaság szíve zendült meg a reszkető holdsugarak szelíd cirógatásától. Pedig emberi szózat volt. Egy éneklő férfi hangja.

A halászok nem láthatták az énekest, de valamennyien sokkal fiatalabb keresztények voltak, semhogy tüstént meg ne ismerték volna az ősvallás szent énekét. Akárhányszor megesett már velük, ha meglátták a teliholdat, hogy önfeledten maguk is zümmögni kezdték a Holdisten jól ismert dalát. Az ének nem hasonlított a Boldogasszony kanonokjainak latin kántusához. Egyszerű volt, szinte együgyű; erőteljes, majdnem nyers. És mégis oly édes, oly fájdalmas és ismerős, mint az ősrégi dajkadal, mely verőfényes gyermekkorára emlékezteti a megvénhedt embert. Vontatott ritmusa, amelyben egy örökös kérdés és a ráadott válasz látszott ismétlődni, még a Volga széljárta síkságjain született.

Az ének elhallgatott, mikor a hold magasabbra emelkedett, öreg Pósnak is elszorult egy kissé a melle, a fiatalokat pedig keserű elégedetlenség, valami dühös, forró honvágyféle szállotta meg...

Most káprázat érte a szemüket: a hold egy pillanatra elsötétedett. Az avar gáton lovas ember fekete árnyképe bukkant föl. A halászok az első pillanatban azt hihették volna, hogy egyenesen a hold korongjából lépett elő.

A lovas ember leereszkedett a lejtőn, és lassú ügetéssel elhaladt a halászok mellett, anélkül hogy feléjük fordította volna arcát. Aki még nem látta, az jól szemügyre vehette most a fehér holdfényben. Kicsi, zömök, inas nyakú öregember volt. A feje búbját tenyérnyi aranysüveg borította. Sűrű, hófehér szakálla, koromfekete szemöldöke és szúrós szeme volt. A haját az óhitűek szokása szerint három csimbókban viselte.

A pusztai emberek gyakran láthatták az öreget, amint éjjeli ködfoszlányként végigvonult a réten. Tudták is, hogy kicsoda. A nyugatról jövő árvíz elöntötte az egész országot, feldöntött és elsodort mindent, ami régi volt és magyar; az ősi alkotmányból csak egy kemény, öreg pillér maradt meg, amely magányosan viaskodott a tajtékzó tengerrel. Hol itt bukkant föl, hol ott. Bús bolyongásában félelemmel töltötte el az újhitűeket, és gyűlöletet szított az óhitűek között. A nép babonás tisztelettel emlegeti a nevét. Azt beszélik róla, hogy meg tudja nyergelni a szálló felleget, és útjából el tudja téríteni a kilőtt nyilat.

Aki beszél róla, csak úgy emlegeti: a bujdosó öreg. A nevét sohasem ejtik ki. Pedig jól tudják, hogy kicsoda: az erdélyi Gyulák véréből való utolsó táltos, a bujdosó főpap.

A bujdosó öreg időközben odaért a marosi révhez, szemben a várral. Ott megállította a lovát, és megfújta a rézkürtjét.

Valami megdöbbentően harcias és fenyegető riadó verte föl a vár falának visszhangját. Úgy hangzott, mint a háromszor megismételt rigórikoltás.

Mihelyt a kürt jel elhangzott, a bujdosó fölemelte kiáltó szavát. Különös éneklő ritmusban, de oly harsogó hangon, mely bizonyára megremegtette a várbeli káptalan vászonablakait, kiáltotta bele a sötét éjszakába:

– Thonuz fia Alpár! Alpár vezér – Alpár! Ébredj – virrad már!

És mintha biztosra venné, hogy az, akit illet, meghallotta a szavát, megfordította lovát, és sebesen nekivágott a nádasnak.

Körös–körül, mindenütt a nádasban, sok ezer béka brekegte és kuruttyolta szerelmi dalát. Énekük rezgő búgássá tömörült, és messzire szűrődött az éjszaka csendjében.

4

Éjfél után, hogy megszólalt a fürj, lódobogás és fegyverzörgés verte föl a puszta csendjét. A halászok már akkor künn jártak a Maroson, de a kóborló legények ott lapultak meg a gát tövében, és a fehér holdfényben láthatták, mint vonulnak a marosvári ispán kopjásai a rév felől a nádas gázlójának. A paripákat szügyig eltakarta a köd, és oldalvást nézve úgy rémlett, mintha lóbáló fejjel úsznák meg a rétet.

Vagy ötszázan lehettek az ispán testőrei. Ötszáz marcona külsejű, elszánt verekedő, akiket Csanád maga toborzott össze a száznyolc nemzetség legrakoncátlanabb vérű legényei közül, és kiket csak az ő irgalmatlan keze tudott féken tartani. Az állati erejükben bizakodó, bivalynyakú, dölyfös ábrázatú fiatal legények oldalán a lovascsaták minden körmönfont mesterfogását kitanult, irtóztató sebforradásoktól elrútított öregek ügetnek. A lovasok az ősi kacagányt viselik: két összevarrt fekete báránybőr közül az egyik a mellüket, a másik a hátukat födi; a két karjuk hónaljig meztelen; a derekukat pitykés széles öv szorítja át. A fejükön hegyes báránybőr süveg van, tenyérnyi fényes rézholddal, amely harcias dísz is meg védelem a kardvágás ellen.

A kengyel mellé tűzött kopja a vállukra vetett szíjon táncol. Az íjuk meg a tegezük az övükön függ. Ezt a báránybőrbe öltöztetett félelmetes csapatot a nép szája tréfásan Csanád ispán báránykáinak nevezte.

A derékhad élén három sisakos férfi lovagolt. A középső volt a marosvári ispán, minden idők egyik legnagyobb katonája, Csanád úr.

Gyalogszerrel csak középmagasságú ember volt, lóháton azonban óriás benyomását tette. Fiatalabb éveiben híres volt a testi erejéről; most is csontot zúzott még a keze nyomása, de amióta sokat bántotta a sűrű vére, lomhává lett a testtartása. Aki nappali világosságnál látta, az meglepetten tapasztalhatta, hogy soha még emberi ábrázat annyira nem hasonlított az oroszlánéhoz, mint az ispáné. Még a színében is. Amióta őszülni kezdett, különös sárgás színt nyert a haja meg a szakálla, az arca pedig a betegsége óta sárgásbarna lett.

Arcán a ragadozók királyának komor nyugalma és bús méltósága ült, amely azonban csak rosszul leplezte szörnyű ingerlékenységét. Éles, világos, irgalmatlan okos szemét a vastag felső pillája félig elfödte, ami gőgös kifejezést adott neki. Meglátszott ezen a rettenetes szép koponyán, hogy az ispán vasakaratú és oroszlánbátorságú ember; de az is meglátszott rajta, hogy a ravaszsága talán még az erejénél is nagyobb.

Csanád úr hatalmas etelközi lovon ült. Csúcsos ezüstsisakot viselt a fején és vasinget a mellén. A nyerge mellett kétélű, nagy acélbaltája függött, aminővel akkoriban a konstantinápolyi császár normann testőrei hadakoztak. A báránykák azt beszélték, hogy uruk az összecsapás dühében ezzel a baltával paripástul üti agyon a lovast.

Az ispán jobb kezén Tasziló pap lovagolt, a marosvári káptalan harcias prépostja. A pap fazéksisakkal, háromszögletű pajzzsal és hosszú, német pallossal fegyverkezett. Tasziló frank fejedelmi vérből eredt; hajdanában, mielőtt még betelt volna a földi dolgok hiúságával, híres vitéz volt. Most azonban már elfelejtette daliás nevét, és csak az Úr dicsőségét akarta szolgálni. A külseje olyan volt, hogy aki egyszer meglátta, az nem felejti el egykönnyen. Hórihorgas, sovány termete volt, az arca pedig oly ijesztően sápadt, szigorú és szomorú, mint a koporsóra faragott kőkép. Keskeny, vértelen ajkáról ritkán hangzott fölösleges szó, beszédes csak a szeme volt, amelyben ott ragyogott a rajongás tüze.

Az ispán balján poroszkált Becs várnagy, akit a nép Vak Becsnek nevezett, amióta egyik feldühödött báránykája kiverte a fél szemét. Egyébként rézvörös madárarca és csodálatosan hosszú keselyűnyaka volt, amelyen kötél vastagságú erek dagadoztak. Ha a külseje ragadozó madárra emlékeztetett, a lelkülete némileg hasonlatos volt a láncos ebéhez, amely marcangoló fogait nem a maga, hanem a kenyéradó gazdája szolgálatában használja. Ha Csanád úr úgy akarja, akkor Vak Becs a keresztény hadfiak Kyrie eleison kiáltásával rohan a pogányok nyílzáporába. Ha azonban mást akart volna az ispán, akkor Vak Becs a régi Hujrá kiáltással aprította volna az újhitűeket.

Az előkészületek, amelyeket a csapat hajnali útjához tett, elárulták, hogy Csanád nem veszi tréfára a pusztai asszonynak szóló látogatást. Az utóhadban, a nagy számmal összepányvázott, nyílhordó lovak között ott poroszkált a bakó, nagy vasollóval az övében. Ennek az éle alatt fog elhullani Seruzád barna haja, messzi földön a legszebb asszonyi haj. A legtöbb kopjás mocskos bőrzsákot is hordott a nyeregkápája alatt. Ilyen zsákokban gyűjtötték az emberfejeket. Vak Becs számítása szerint, ha simán folyik le a dolog, akkor is Seruzád asszony minden fürtjével egy-egy besenyő fejet kell levágni.

Csanád ispán már régen tudta, hogy előbb-utóbb birokra kell mennie a határőrökkel.

A Kajdum nemzetségből való besenyők (aranyhadnak is nevezték őket a cifra hadiviseletük miatt) a Kuel nemzetéből való fekete besenyőkkel közösen bírták a Bege és a Temes partján terülő földeket. Nagy önérzettel a király jámbor határőreinek nevezték magukat; de azért mindent műveltek a határon, csak éppen hogy nem őrködtek. Kevély, izgága, fekete vérű és harcias nemzet volt, mely egypár évvel ezelőtt csak kénytelen-kelletlen, bizonyos kövér szántóföldek és legelők elnyerése reményében vette föl a szent keresztséget. Mikor az ispánjuk, vagy mint ők mondták: a békéjük, meghalt – némelyek szerint vadkan ölte meg, mások szerint a tulajdon felesége kése –, az arany had a beke özvegyét, a kardos Seruzád asszonyt emelte pajzsára. A fekete besenyők azonban nem akartak asszonyt uralni; véres villongások után kiszakadtak a begei táborból, s a Temes mentén felvonultak a karáni völgybe.

Amióta asszonyi kormány alatt állott, mintha csakugyan végleg megbomlott volna az aranyhad. A tavasszal üstökös csillag járt az égen, és mivel az ilyen égi jel mindenütt a világon háborút jelent, a kajdumok fölhagytak a szántás-vetéssel, fegyverkezni kezdtek, s egész nyáron át oly izgatottan rajzottak a pusztán, mint a megfüstölt darazsak. Egyéb ellenség hiányában a fekete besenyőkkel kötekedtek. A begei besenyő berényben akkorában megint sűrűn fordultak meg a bujdosó javasemberek és az ősi hithez szító regösök. Izgatottságukat még növelték az Alpár vezér közeli eljövetelére vonatkozó különös jóslások.

Csanád úr türelmének mértéke végül betelt a vakmerő sértéssel, amelyet az elbizakodott pusztai asszony a szentegyházon és az ispán tekintélyén elkövetett.

A báránykák időközben átkeltek a Harangod sekély vizén és Vak Becs megsarkantyúzta a lovát, hogy utolérje a fürkészőket, akik előreszegzett kopjával vágtattak a sereg élén, szimatoló kopók módjára nagy íveket vágva a zsombékban.

Ekkor megszólalt Tasziló pap. Latin nyelven beszélt az ispánhoz; miként Gellért püspök, ő sem értette a nemzet nyelvét.

– Értésünkre esett – mondta –, hogy a kevei erdőkben tanyázó üzbégek kőbálványt fogtak ki a Dunából, és oltárt építettek neki az erdőben. A kevei várnagy nem meri összetörni a gyalázatos bálványt, de elvárjuk tőled, uram, hogy nem tűröd a szégyenfoltot egyházmegyénk jó hírnevén.

– Ha fejét vetted a sárkánynak, akkor eltiporhatod a kígyót is – válaszolt Csanád úr kurtán.

– Hiszed, uram, hogy délig elkészülünk az aranyhaddal? – kérdezte Tasziló.

– Vagy mi vele, vagy ő velünk – válaszolt szárazon az ispán.

– Ha nem bízol az erődben, akkor bölcsen cselekedtél volna, ha fegyverbe szólítod a várjobbágyokat is...

Csanád úr vállat vont. Alkalmasint gyermekesnek találta a pap elkésett jó tanácsát.

– Megtettem volna, ha megbíznám bennük – válaszolt mogorván. – De nem bízom már csak a tulajdon kardomban, a testőreimben csak addig, amíg előttük lovagolok.

A prépost sötéten tekintett az ispánra, Csanád pedig dübörgő oroszlánhangján folytatta:

– Nincs már időm a várakozásra! Az alföldi urak szállásain, a Marostól egészen a Szamosig, éjjel-nappal kong a pöröly. Tudod-e, hogy kinek kalapálják a sok nyilat? Neked, szent atyám, és nekem. Nem a széllelbélelt besenyő a mi ellenségünk, hanem a zákányos fejű alföldi és a furfangos erdélyi... Nekem holnapig ötszáz koponyára van szükségem, amelyet kitűzhetek a váram falára... Akkor talán eszükbe veszik az urak, hogy öreg Csanád ispán még nem hullatta el minden fogát.

– Lázadás készül a Tiszán, lázadás a hegyeken túl, lázadás mindenütt! – szólt a pap.

Azzal lehajtotta a fejét, és csendesen imádkozni kezdett.

Csanád úr ajka szélén egyszerre epés mosoly jelent meg. A beteg oroszlán keserű kedvét lelte az emberek meggyötrésében.

– Tudod, mit mondanak a tiszai urak? Azt mondják, hogy ők nem ellenségei a Názáreti Jézusnak, de ellenségei az olasznak és a németnek, aki a Krisztus palástjába kapaszkodik. Azt vallják, hogy Jézus igaz Isten, de akik az ő nevében jöttek közibénk, azok hamis apostolok.

Tasziló kérdően szegezte sötét szemét Csanádra. Az pedig látható kedvteléssel folytatta:

– A bellusi Vata, aki most első ember közöttük, elolvastatta íródeákjaival a szent könyveket, és azok kiböngészték, hogy a régi apostolok, mikor beteltek a szentlélekkel, idegen nyelven kezdtek szónokolni, és minden népnek a maga nyelvén hirdették az igét. Íme, mondja most Vata, az apostolok, akiket István közibénk hozott, nem értik a mi nyelvünket, és idegen erkölcsökre oktatnak bennünket, tehát nem is igaz apostolai a szentléleknek.

– Gyalázatos eretnekség! – kiáltotta a prépost. – Százszor gyalázatosabb a pogányok hitetlenségénél is!

A prépost észrevette Csanád ajkán a gonosz mosolyt, és ekkor egyszerre úgy rémlett előtte, hogy belát a nagyúr szövevényes lelkébe. Leküzdötte tehát fölindulását, és hidegen mondta:

– Bizony mondom, ha gyapjúba öltöznek is a magyarok, azért a szívükben farkasok valamennyien. István király jól ismerte a ragadozó természetüket, azért nem bízta rájuk az egyház szent aklának őrizetét. Haló porában is áldassék a nagy király, hogy szent buzgalmával nem ismert kíméletet a tulajdon vérével szemben sem. Ahogy Ábrahám kész volt az Úrnak föláldozni tulajdon fiát, hasonlóképpen István is föláldozta Istennek tulajdon vérét, kiűzvén országából a hitükben gyönge Árpád hercegeket, és trónjára emelve a hitében erős velenceit. Péter úr pedig, ha vannak is fogyatkozásai, örök érdemet szerzett magának azzal, hogy betetőzve István művét, meghódolt a kereszténység fölkent harcosa, a német király előtt, és kipróbált hitű idegenek kezébe adta a hatalmat. A magyar urak túl sokat kérkednek honfoglaló őseik, Árpád és az ő vezérei dicsőségükkel. De meg vagyon írva, hogy nincs dicsőség a földön, csak az, amelyet az egy Isten szolgálatában szerez az ember. És túl sokat hánytorgatják a magyar urak azt is, hogy ez a föld a magyaroké. De mi a magyar? Mi a német? Üres szó, lehelet! A nemzetek jönnek és tünedeznek, mint a folyóvíz habjai; örök ország csak egy van: a Jézus országa. Jézus a római szent pápa és a császár kezébe adott minden földi hatalmat. Aki pedig nem alázkodik meg Jézus földi helytartói előtt, az föllázad az ég ellen, és elveendi kevélységének büntetését...

Csanád úr gúnyos nyugalommal hallgatta a papot. Valószínű egyébként, hogy bár nem értett mindenben egyet a préposttal, még kevésbbé értett egyet Vatáékkal. Ő egész életén át a maga magános, kifürkészhetetlen és mindig célhoz vezető útjain haladt.

Ifjú korában, mikor még Ajtonynak, a marosvári nagyúrnak volt hadnagya, elszánt és veszedelmes ellensége volt a kereszténységnek. Később, hogy fölismerte az új hitben rejlő ellenállhatatlan terjeszkedő erőt, István király szolgálatába szegődött, és a királyi seregek élén véget vetett Ajtony hatalmának és életének. Azóta Csanád volt a magyar kereszténység éles pallosa.

Soha nem kért még tanácsot senkitől, Csanád úr ezúttal is tudja, hogy mit kell tennie. Ezúttal is ő lesz a pallos. Latba veti egész irtóztató erejét és minden kegyetlen elszántságát, hogy megvédelmezze az új rendet, és hogy megvédelmezze a tulajdon országra szóló hatalmát és mérhetetlen vagyonát.

Az ispán talán még folytatta volna az évődést, ha a paripája horkanva föl nem vágja a fejét... A báránykák soraiból morgás hallatszott...

Ott voltak a besenyő berény határ dombjánál, amelyre Gellért püspök nemrégiben nagy fakeresztet állított. A feszület, szentségtörő kezektől kidöntve, most keresztbe feküdt az úton... A Megváltó alakja arccal a göröngyön pihent. A kereszt helyébe vékony, hosszú kopját tűztek, annak hegyére, gyalázatos gúnyképpen, véres lófejet ütöttek...

Tasziló pap homlokán két vérpiros folt jelent meg.

– Meggyalázták az Urat! – mormogta megsemmisülten.

Az ispán arca elsötétedett.

– Kigúnyolnak engem! – hörögte.

Csikófej volt, egy fehér csikó feje. A hajnali szél meglobogtatta két füle között a sörényt, a szája pedig nyitva volt, mintha röhögne.

Egyik legény le akarta verni a kopjáról.

– Ne bántsd! – rivallt rá Csanád. – Majd csak akkor, ha a helyébe tűzöd a hitetlen szuka koponyáját.

A hold ekkor sötét felhőfoszlány mögé bújt. A tömött sorokban ügető csapat olyan volt, mint egy óriás, fekete, tüskés hernyó, amely éhesen és mohón kúszik a besenyő puszta szíve felé.

5

Erősen hajnalodott már, mikor a Csanádiak elérték a besenyő erdő szélét.

Az ispán parancsára ott megállapodtak, hogy megvárják az előre küldött fürkészők jelentését. Néhányan a kopjások közül megitatták a lovukat, mások a fegyverzetüket vizsgálgatták. Aztán valamennyien mozdulatlanul és figyelmesen nézték a hajnali ködben a feketéllő erdőt, mint a farkascsorda a juhakol falát. Elszántak voltak, de nem jókedvűek; tudták, hogy az aklot ezer veszett besenyő komondor őrzi.

Jó idő múlva vágtató lovas érkezett a ködből: Vak Becs.

– Uram – mondta –, csudát láttam az erdőben! A besenyő tábor úgy eltűnt, mintha elnyelte volna a föld... A kutyafülű asszony fölkerekedett, és szekerestül, sátrastul egérutat vett. A téli szállását meg a takarmányát fölégette.

– Utána! – kiáltotta Csanád.

A várnagy igazat beszélt.

A sötét erdőfalaktól szegélyezett hatalmas tisztás, ahol tegnap még egész sátorváros állott, most néma volt és elhagyott. Csak a kopárra tiprott gyöp, a földbe vert néhány cövek s a mindenütt elszórt alom mutatta, hogy ott emberek tanyáztak. A hulladékok közt néhány sovány eb kaparászott: ezek megriadva futottak meg a lovasok láttára. Az erdő szélén emelkedő domb tetején vékony füstsávot eresztettek égnek az elüszkösödött gerendák. Ott állott nemrégiben a besenyő beke nyersen összetákolt téli szállása.

A báránykák némán néztek össze. A réten fülledt, szinte ijesztő csend ült.

A fekete erdő fölött egy magános, szomorú csillag küszködött még a hajnali szürkülettel.

– Szél verje össze a bokájukat az ebhitűeknek, – fakadt ki Vak Becs –, mindig mondtam, hogy cimboráik vannak a várban!

Az egyik lovas a kopjája nyelével egy halálra rémült embert terelt Csanád elé. Egy verem mélyén meglapulva találta, alva vagy alvást tettetve.

A rab arcra vetette magát az ispán előtt, és megcsókolta a földet. Aztán térdre emelkedett, miközben a foga erősen vacogott a félelemtől.

Első pillantásra meglátszott, hogy nem a hadi rendből való ember, de meg nem is besenyő. A hátán háromhúros hegedűt viselt, amely eléggé elárulta a mesterségét. Egyike volt azoknak a csavargó regösöknek, akikre akkoriban igen rossz napok jártak, amióta Gellért püspök erősen megkorholta a magyar urakat, amiért a regösök és igricek hiábavalóságait hallgatják, és egész éjszakákon keresztül a terített asztal mellett ülnek. A csavargó kopott bőrzekét, kék gatyát és bocskort viselt. Zömök fickó volt, feltűnően rút, csupasz arccal és olyanféle tolvaj szemmel, amelyről a nép azt tartja, hogy pillantásától a szög is megreszket a falban. A hosszú haját németesen leszoktatta az arcára, úgyhogy a két füle láthatatlan maradt. Ez a körülmény azt a gyanút ébresztette a bizalmatlan természetű emberben, hogy a fülét otthagyta valamelyik törvénybíró kezében.

– Ki vagy? – kérdezte az ispán, vasvillatekintetét a hegedősnek szegezve.

– Istenfélő keresztény vagyok – válaszolt szepegve a vágottfülű. – A nevem Ekese... A pannonhalmi szent atyáktól megtanultam a betűvetést, és áhítatos éneket is tudok pengetni a kobozomon.

– Mit keres keresztény ember az ebhitűek tanyáján?

– Zokon ne essék a szavam, nagyuram, nem önként vetődtem ide. Gyalogszerrel a kevei várnagyhoz igyekeztem, aki kedvelője a jámbor éneknek, de az este lefüleltek a réten portyázó határőrök...