Borító

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:

Katy Faust & Stacy Manning: Them Before Us: Why We Need a Global Children’s Rights Movement

© Katy Faust and Stacy Manning, 2021

© Post Hill Press, 2021

Magyar kiadás:

© MCC Press Kft., Budapest, 2022

A borítóhoz felhasznált kép:

© Victor Moussa/Adobe Stock

Fordította: Gondos László

A fordítást szakmailag lektorálta: Gyüre-Lihovay Szandra

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános

előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-30-2 (print)

ISBN 978-615-6351-57-9 (ebook)

Kiadja az MCC Press Kft.

www.mccpress.hu

Felelős vezető: Dr. Novák Tamás

Olvasószerkesztő: Takács Andrea

Borítóterv: Papp Rita

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Kozári Imre

Tartalom

Robert George előszava

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

A csend történetei

ELSŐ FEJEZET

A gyerekeknek vannak jogaik

MÁSODIK FEJEZET

A biológia számít

HARMADIK FEJEZET

Számít a nem

NEGYEDIK FEJEZET

Számít a házasság

ÖTÖDIK FEJEZET

A válás

HATODIK FEJEZET

Azonos nemű szülők

HETEDIK FEJEZET

Mesterséges megtermékenyítés

NYOLCADIK FEJEZET

A béranyaság

KILENCEDIK FEJEZET

Örökbefogadás

TIZEDIK FEJEZET

Csatlakozás a mozgalomhoz

Mindazoknak, akiknek a MI nem létezik.

Robert George előszava

Vajon mit helyezzünk az előtérbe: a felnőttek vágyait, vagy a gyerekek szükségleteit? Ezt a kérdést nem lehet megkerülni – egyikünk sem teheti meg. Arra sincs lehetőség, hogy mindkét oldalra letegyük a garast. Valamelyik oldalt választanunk kell. Tehát a régi dal szavait idézve: „Melyik oldalon álltok, fiúk? Melyik oldalon álltok?”{1}

Hadd tegyem világossá a saját álláspontomat: én a gyerekek szükségleteinek előtérbe helyezése mellett állok ki. Vagyis Katy Faust és a Them Before Us oldalán állok.

A gyerekeknek joguk van a fogantatáshoz és ahhoz, hogy olyan környezetben nőjenek fel, ami leginkább elősegíti a gyarapodásukat. Igen, jól hallották (vagy olvasták). Jogot mondtam. E jog alapja az a tény, hogy a gyerekek emberi lények (személyek), és mint ilyenek, mély, elidegeníthetetlen és egyenlő méltóság illeti meg őket. A gyerekek szinte minden szempontból sérülékenyek, ezért a növekedés, illetve a fizikai, intellektuális, erkölcsi és lelki fejlődés hosszú évein át gondoskodásra és védelemre szorulnak. Nem szabad olyan dolgokat tenni, olyan politikát vagy gyakorlatot támogatni, ami megfoszthatja a gyereket a gyarapodás alapvető feltételeitől.

A gyerekeknek szükségük van anyára és apára – jó és szerető anyára és apára –, akik ugyanolyan elkötelezettek és hűek egymáshoz, mint hozzájuk. Szükségük van az anyai és apai hatásra és gondoskodásra. Szükségük van erényes női és férfimintára, és jobb, ha ezt a szerepet egy anya és egy apa tölti be, mint bárki más, legyen az tanár, lelkész, edző, nagymama, nagypapa, keresztanya, keresztapa, nagynéni vagy nagybácsi. Természetesen időnként rossz dolgok is előfordulnak, ami lehetetlenné teszi, hogy a gyerek biológiai anyja vagy apja töltse be a szülő szociális szerepét. Ilyen körülmények esetén mindent meg kell tennünk a gyerekért. Ezt szolgálja például az örökbefogadás csodálatos intézménye. De annak érdekében is mindent meg kell tennünk, hogy a lehető legtöbb gyerek nőhessen fel a házasság kötelékében élő biológiai szülők gondoskodása mellett.

A házasság, amit férfi és nő házastársi egyesüléseként határoznak meg, önmagában értékes, és nem puszta eszköz. A házasság valójában nemcsak a gyerekeknek tesz jót, hanem természetszerűen hatja át a család életét is. Végtére is, az, ami férjként és feleségként egyesít egy párt, ugyanaz, mint ami anyává és apává is teheti őket (ha minden jól megy). Abban sincs semmi meglepő tehát, hogy a házastársak egymásnak tett – folytonos és kizárólagos – ígérete teremti meg azt a stabilitást, amellyel a szülők a gyerekeknek tartoznak. Ha megszakítjuk a gyerek és a házasság közötti kapcsolatot, értelmezhetetlenné válik számunkra az a forma, amitől a házasság hű tud maradni önmagához.

A helyesen értelmezett házasság az egészség, az oktatás és a jólét eredeti és legjobb intézménye – különösen a gyerekek számára. A házasságnak történelmileg meghatározott formája van, történelmi normák szabályozzák, pontosan azért, mert ez az az egyedüli környezet, amely megfelel a gyerek fogantatására és felnevelésére. Történelmi értelemben a házasság a gyerekvállalás cselekményével teljesedik be (válik befejezetté): ez teremti meg a nemzés feltételeit. Még azok a párok is, amelyek életkoruk vagy egészségi állapotuk miatt képtelenek saját gyereket a világra hozni, házassági köteléküket azzal a cselekménnyel teljesítik be, amely egyébként a gyerek megszületését eredményezné. És éppen a házasság az a kapcsolat, amely keretei és normái révén (kizárólagosság, hűség, elkötelezettség, állandóság stb.) megfelel a gyerekek számára.

Ha helyesen értelmezzük a házasságot – márpedig a helyes értelmezés részben a megértésből fakad –, akkor az is egyértelművé válik, hogy a gyerekek nem életmód-kiegészítők, nem termékek vagy árucikkek és nem szimpla tárgyak – nem is szabad annak lenniük – a felnőtt fogyasztói piac kínálatában. Ha ezt megértjük, akkor arra is rájövünk, hogy miért olyan fontos az egészséges, virágzó házassági kultúra megteremtése és fenntartása, illetve hogy miért kell az egészséges, virágzó házassági kultúra újjáépítésének mindannyiunk kulturális és politikai napirendjén az első helyen állnia.

Ismert tény, hogy a házasság kultúrája napjainkban hanyatlóban van. Egyre többen ismerik fel azt is, hogy ennek a hanyatlásnak a következményei társadalmunk legszegényebb, legkiszolgáltatottabb rétegeit érintik a leginkább – és e rétegekben a legsúlyosabban a gyerekeket. Végső soron ők a család széles körű szétesésének és a családalapítás kudarcának áldozatai. Ők fizetik a legnagyobb árat a szexuális felszabadítási mozgalomért, amely a közös megegyezéses válás, a nagyarányú promiszkuitás, a házasságon kívüli gyerekvállalás és -nevelés, valamint az apátlanság jelenségének előidézője. Az én nemzedékem, az önjelölt „én”-generáció tagjainak ostoba jelmondata a következő volt: „Ha jólesik, csináld!” Nos, sokan éltek e szlogen szerint, és emiatt számtalan gyerek szenvedett és fog szenvedni – a gyerekek boldogulása szempontjából ellenséges, sőt az érdekeikkel ellentétes gyakorlatok következményeként. Az a tény, hogy e kijelentésemet merésznek, radikálisnak vagy éppen (a „progresszív” ideológia szélsőséges hívei szerint) bigottnak tartják, önmagában is a probléma mértékét és mélységét bizonyítja.

Ha a gyerekre életmód-kiegészítőként, termékként, árucikként vagy a felnőttfogyasztási piac keresett tárgyaként tekintenek, akkor a felnőttek – legyenek bár házasok vagy egyedülállók – azt feltételezik majd, hogy joguk is van egyhez, mert éppen kedvük szottyant rá. Ha egy felnőtt fogyasztó a házastársi szeretet aktusának elfogadása helyett a gyerek laboratóriumban történő előállítása mellett dönt, vagy megfosztja őt a biológiai szüleitől, a tiltakozás máris az emberi jogok megtagadásának tűnik majd. Ám épp az ellenkezőjéről van szó! Mindez a gyerekek jogairól szól, hiszen minden emberi lénynek joga van ahhoz, hogy – a fogantatás pillanatától kezdve, egész neveltetése folyamán – személyként és ne árucikként kezeljék, hogy alapvető méltósággal bíró alanyként, és ne mások vágyának kielégítését szolgáló tárgyként. Ez semmiképpen sem jelenti azt, hogy a gyerek utáni vágyakozás helytelen volna – a házaspárok igenis vágynak rájuk, sokan részben azért akarnak házasságot kötni, mert szülők szeretnének lenni. Ez így természetes és helyes. Azt a tényt is hangsúlyozni kell azonban, hogy ennek a vágynak nem szabad hátrányos következményekkel járnia, összhangban kell lennie a gyerek – mint a család egyedi, pótolhatatlan és felbecsülhetetlenül értékes tagjának – méltóságával.

Ha a megfelelő módon, és nem csupán a felnőttek vágyainak kielégítése miatt akarunk gyereket, akkor természetesnek fog tűnni – sőt nyilvánvalónak –, hogy magunk elé kell helyeznünk őket. Az ő jogaikat részesítjük előnyben a vágyaink helyett. Támogatjuk, elősegítjük, dolgozunk érte, és ha kell, áldozatot is hozunk annak érdekében, hogy megteremtsük vagy helyreállítsuk azokat a feltételeket, beleértve a társadalmiakat is – különösen kulturális és jogi értelemben –, amelyek a gyerekek gyarapodását helyezik előtérbe. Mi pedig csatlakozni fogunk Katy mozgalmához a gyerekek jogainak védelme érdekében.

Robert P. George, a jogtudományok McCormick professzora, a Princetoni Egyetem American Ideals and Institutions James Madison programjának igazgatója. Elnöki megbízottként tagja volt az Egyesült Államok Polgárjogi Bizottságának és az amerikai elnök bioetikai tanácsának. Az UNESCO Tudományos Ismeretek és Technológiaetikai Bizottságának (Comest) amerikai tagjaként is tevékenykedett.

Köszönetnyilvánítás

A Them Before Us hálával tartozik azoknak a rendkívüli tanácsadóknak, akik nélkül soha nem indultunk volna el: Jeff Shafer, Melissa Moschella, Glenn Stanton, Helen Alvare és Steve Verleye.

Köszönöm Paul Sullinsnak és Mark Regnerusnak a bátorságot, Mary Summerhaysnek, hogy elhitette velünk, hogy mindez lehetséges, és Jennifer Lahlnak, amiért megmutatta nekünk, hogyan kell úttörővé válni.

Köszönet azoknak, akik ránk bízták a történeteiket, a Post Hill Pressnek, hogy lehetőséget adott két újoncnak, és a családtagjainknak, akik az anyuka könyvet próbál írni pillanatokban felálltak, és elkészítették maguknak a saját szendvicseiket.

A Christopher Hanna által készített ábrák a Nimbleroot.com oldalon is megtalálhatók.

Megjegyzés a történeteinkhez: a történetmesélők hitelességének megőrzése érdekében a könyvben idézett anyagok eredeti formájukban jelennek meg.

Bevezetés

Véletlenül vagyok itt.

Soha nem állt szándékomban fejest ugrani a házasságról, a családról és a szülői viszonyról folytatott nyilvános vitába. Persze határozott véleményem van ezekről a kérdésekről. Saját gyerekkoromból és örökbe fogadó anya mivoltomból adódóan megvan a magam nézőpontja. Csakhogy én is szeretem megtartani a barátaimat – és sajnos, ahogy azt sokan megtanultuk, ehhez gyakran hallgatnunk kell, ha a véleményünk nem politikailag korrekt. Végül úgy döntöttem, hogy megszólalok, mert egy nap ez a szelíd és béketűrő lelkészfeleség majd szétrobbant.

Átlagos kedd volt 2012-ben; nagyjából egy héttel azután, hogy Obama elnök „előrelépést” hajtott végre a melegházasság témájában, éreztem, hogy az országban megváltozik a hőmérséklet. Akkoriban az NPR{2} az otthonom része volt, és akárhányszor odakapcsoltam, úgy tűnt, hogy a „bigott” szó lett a legfontosabb kifejezésük. Nyilvánvalóvá vált, legalábbis az NPR és sok más jelentős sajtóorgánum tekintetében, hogy a hagyományos házasság támogatása csupán egyetlen okból, mégpedig a bigottságból táplálkozhat. Úgy gondolja, hogy a gyerekeknek apára és anyára van szükségük? Akkor ön bizony homofób. Nem támogatja a házassági egyenlőséget? Színtiszta gyűlölködés!

Az ingerültségem két dologból táplálkozott. Először is, habár az überliberális Seattle-ben élek, a hagyományos házasság támogatói vettek körül, akik egyszersmind szerették a meleg családtagjaikat és barátaikat is. Állásfoglalásukban nyoma sem volt gyűlöletnek, fóbiának vagy bigottságnak. Olyan hagyományosházasság-pártiakat is ismertem, akik maguk is melegek voltak, és az ő állásfoglalásuk sem homofóbiából vagy önutálatból eredt, ahogy az sokszor elhangzik vádként. A média tehát hazudott arról, hogy kik és miért támogatják a hagyományos házasságot.

Másodszor, a meleglobbi a gyerekekről is hazudott. A melegházasság érdekében indított támadás egyik alapköve az volt, hogy a két apával vagy két anyával felnövő gyerekek helyzete semmiben sem különbözik a házasságban élő apával és anyával nevelkedőkétől. Természetesen a melegházasság reklámarcaként használt gyerekek mindegyikének hiányzott vagy az édesanyja, vagy az édesapja. „A gyerekeknek biztonságra és szeretetre van szükségük, nem pedig anyukákra és apukákra” – ismételgették a „házassági egyenlőség” hívei. Felháborított az a törekvés, hogy az anyákat és apákat választhatóvá tegyék egy politikai cél érdekében. Azt sugallni, hogy a gyerekeket nem érdekli, ha elvesztették a kapcsolatot az anyjukkal vagy az apjukkal, és azt állítani, hogy a nemek nem számítanak a szülőiszerep-vállalás szempontjából, veszélyes és értelmetlen. Két évtizede dolgozom gyerekekkel, így tudom, hogy ezek az állítások politikai indíttatású hazugságok. Szinte minden általam ismert gyerek, aki halálozás, válás, elhagyás vagy mesterséges megtermékenyítés következtében elvesztette a kapcsolatot az anyjával vagy az apjával, életre szóló sebet kapott.

Az ösztönöm azt súgta, hogy folytassak struccpolitikát. Inkább dugjam homokba a fejem, és éljem tovább az életemet (megtartva minden barátomat), mint hogy belekeveredjek napjaink legvitatottabb nyilvános vitájába. De nem maradhattam csendben a hagyományos házasság támogatóiról és nemzetünk gyerekeiről szóló könyörtelen, látszólag véget nem érő hazugságok közepette. Választanom kellett: vagy passzívan a felnőttek kívánságai mellé állok azzal, hogy hallgatok, vagy felemelem a szavam a gyerekek nevében – bármi történjék is. És a barátaim elvesztése mellett döntöttem.

Névtelen blogot indítottam, mert gyáva vagyok: megrémültem a bizonyosan bekövetkező hatástól, amelyet azzal váltok ki, hogy hirtelen megvédem az állítást: a gyerekeknek szükségük van az anyjukra és az apjukra. A „másik oldal” egyértelművé tette, hogy az ellenvéleményt megfogalmazóknak meg kell fizetniük ennek az árát. A vád, ami miatt oly sokáig néma maradtam, az volt, hogy azok, akik nem értenek egyet a melegházassággal, gyűlölik a homoszexuálisokat. Ez a vád továbbra is sokakat tart némaságban a hagyományos házasság támogatói közül. Van egy nagyon is valós, jogos félelem a nagyon is valóságos tömegtől, amely azért fog nekik támadni, mert egyszerűen kimondják azt, amit az emberiség történelme során szinte minden kultúra és vallás elismert: egy férfi és egy nő élethosszig tartó szövetsége a felnőtteknek, a gyerekeknek és a társadalomnak egyaránt hasznos.

A blogom az askthe“Bigot” (Kérdezd a „bigottat”!) címmel futott, hogy a megalázó jelző használatával világítsak rá arra, mennyire nevetséges a házassági egyenlőséget pártolók részéről, hogy minden ellenfelüket bigottnak bélyegzik. Az ő narratívájuk szerint a hagyományos házasság támogatói vagy egyetlen homoszexuálist sem ismernek, vagy vallási fanatikusok, vagy éppen a homofóbia hajtja őket. Az askthe“Bigot” ezért arra törekedett, hogy választ adjon ezekre a félrevezető feltevésekre. Írtam arról, milyen fontos a meleg családtagjaim és barátaim iránt érzett szeretet és a velük való kapcsolattartás. A Szentírásra való hivatkozás nélkül, meggyőző világi érveket hoztam fel a hagyományos házasság mellett. Megkérdőjeleztem azt a meggyőződést, hogy a kormánynak a felnőttek és nem a gyerekek igényei felől kell közelítenie a házassághoz. A hozzászólások között a lehető legnagyobb jóindulattal foglalkoztam az ellenkező véleményen lévőkkel. Lényegében arra törekedtem, hogy én legyek a legkevésbé bigott, hagyományos házasságot támogató hang, amivel az emberek találkoznak, bemutatva, hogy a bigottnak bélyegzés egy alaptalan feltételezéseken és hazugságokon alapuló narratíva.

Amikor elkezdtem az írást, nem sokat tudtam. Azt azonban igen, hogy az anya vagy apa nélkül felnövő gyerekek szenvednek, küzdenek az életben, és emiatt gyakran önmagukat hibáztatják. Tudtam, hogy a férfiak és nők szülői mivoltukban különböznek egymástól, azt azonban nem értettem, hogy ezek a különbségek valójában szocioemocionális táplálékot jelentenek a gyerekek egészséges fejlődéséhez. Tudtam, hogy a házasság újradefiniálása gyökeresen átalakíthatja a szülőség fogalmát, azzal azonban nem voltam tisztában, hogy az asszisztált reprodukció ezt már megtette. Tudtam, hogy a házasság fontos, de azt is át kellett látnom, hogy a válás, az együttélés és a béranyaság mekkora veszélyt jelent a gyerekre. Tudtam, hogy minden gyerek azt szeretné, hogy a szülei ismerjék és szeressék őt, de nem tudtam, hogy valójában joguk is van mindezekhez.

A blog írása közben sokat tanultam arról, hogy a velem azonos oldalon állók miért vallottak kudarcot a társadalom legalapvetőbb intézménye, a család védelme terén. Ez tette lehetővé azt, hogy új és jobb megközelítés alapján beszéljünk a házasságról, a szülőségről és a gyerekekről.

A „bigottak” lejáratása

Gondolom, észrevették, hogy a nevem ott szerepel a könyv borítóján. Talán azt hiszik, hogy azért mondtam le az anonimitásról, mert hirtelen megjött a bátorságom, hogy a nyilvánosság elé álljak, a következményekre való tekintet nélkül. Bárcsak így lenne! Az igazság azonban az, hogy egy meleg blogger felfedte az álnevemet, lenyomozta az IP-címemet, és az „elszámoltathatóság” nevében igyekezett lejáratni. És ha mindez még nem lenne elég, mivel a „szeretet és a tolerancia” új korszakában élünk, még a gyülekezetem tagjait is meghekkelte, hogy megfélemlítsen és elhallgattasson.

Nos, barátunknak nem várt következményekkel kellett szembesülnie. Ahelyett, hogy ellehetetlenítette volna a küldetésemet, a világ előtti lejáratásomra tett kísérlet csupán megnövelte a hatókörömet. Olyan szervezetektől kaptam meghívást, mint a Family Research Council és az Alliance Defending Freedom, hogy beszéljek a gyerekek jogairól. Felkértek, hogy írjak segítő beadványokat a gyermekjogok támogatása érdekében, többek között az Egyesült Államok Legfelsőbb Bíróságának is. Meghívtak Ausztráliába és Tajvanra, hogy képviseljem a gyerekek jogainak ügyét. Gyerekek történeteit osztottam meg az ENSZ vezetőivel azért, hogy tájékoztassuk a világ döntéshozóit arról, hogy a házasság védelme miért gyermekjogi kérdés. Mr. „Számonkérő”, ahelyett hogy sikerült volna elhallgattatnia, százszorosára növelte a közönségemet.

Miután mindezen túlléptem, és a saját nevemen kezdtem írni, egyre több, LMBT-szülőkkel nevelkedő (felnőtt) gyerekre bukkantam, és ők is egyre nagyobb számban találtak rám. Többségük kényelmetlenül érezte magát attól a gondolattól, hogy megossza a történetét a világgal, ám ez a félelem szinte eltörpült a puszta rettegés mellett, hogy gondolataikat és érzéseiket a saját családjuk tudomására hozzák. Sokan döntöttek úgy, hogy beszélnek az érzéseikről, elmagyarázva, hogy milyen árat fizettek az anya vagy apa nélküli felnövekedésért. Brandi Walton egy közülük:

Vágytam a szeretetre, amit a barátaim kaptak az apjuktól. Ami engem illetett, már volt egy anyám, nem volt szükségem még egyre. A nagyszüleim és a nagybátyáim, amikor velem voltak, megtették, ami tőlük tellett az apa-lánya dolgok terén, de ez nem pótolhatta a főállású apa szerepét, és ezzel tisztában is voltam. Mindig ott volt a hiányérzet.{3}

A valóság az, hogy az azonos nemű szülők mellett felnövő gyerekek semmiben sem különböznek a többiektől. Ők is arra vágynak, hogy a létezésükért felelős két ember ismerje és szeresse őket. A család széthullását is ugyanazzal a fájdalommal élik meg. Hasonló fájdalmat élnek át a közös megegyezéses válások gyerekei, illetve azok, akiket elhagytak, vagy akiktől tudatosan megtagadták a szülővel való kapcsolatot a mesterséges megtermékenyítés igénybevételekor. Kiderült, hogy ezeknek a gyerekeknek a jogaiért hivatalosan soha senki nem állt ki a családban, ami elég súlyos igazságtalanság ahhoz, hogy az egész társadalomra veszélyt jelentsen.

Az én hétköznapian unalmas gyerekkorom

Egyesek azért fogják elolvasni ezt a könyvet, mert hallották, hogy leszbikusok neveltek fel, azaz két anyukám van, és azzal is tisztában vagyok, hogy honnan erednek ezek a pontatlan állítások. Néhány közülük az én hibám. Bizonyos dolgokról hosszú időn át túl keveset árultam el. Néha, tapasztalatlanságomból fakadóan, elmulasztottam az alkalmat, hogy kijavítsam azokat a riportereket, akik utólag, nyilvánvaló szenzációhajhászással és figyelemfelkeltéssel próbálták kiszínezni a neveltetésemet. Annak ellenére, hogy mindig is őszintén beszéltem arról, hogy apám és anyám a válás előtt és után is kivették a részüket a neveltetésemből, a két anyáról szóló pletykák továbbra is fennmaradtak. Az igazság az, hogy a szüleim nemcsak tiszteletben tartották a másik kulcsszerepét a gyerekkoromban, hanem társszülők és barátok is maradtak, egészen az apám 2015-ben bekövetkezett haláláig.

Íme, a történet. A szüleim tízéves koromban elváltak, majd apám randizni kezdett, és újra megnősült. Anyám, nem sokkal a válás után, beleszeretett egy másik nőbe, akivel azóta is együtt vannak. Mindig is nagyon szoros kapcsolatban álltam az anyukámmal, és a barátomként tekintek a partnerére. Az otthonukban eltöltött gyerekkorom valóban stabil és konfliktusmentes volt. Sőt, ez a két nő, az élet hullámhegyei ellenére is, az elkötelezettség mintaképe volt.

Mivel számítok rá, hogy egyesek – talán kicsit a sorok között olvasva – a szenzációt keresnék a történetemben, már most eloszlatnám a szaftos pletykákat. A szüleim házassága nem azért ért véget, mert anyám titkolta a leszbikusságát. Egyáltalán nem. Bonyolult okok miatt váltak el egymástól, olyan bonyodalmak miatt, amiket nem az én dolgom közölni.

Anyám és apám becsületére legyen mondva, hogy romantikus érdeklődésüktől és családi állapotuktól függetlenül odaadó szüleim voltak serdülőkoromtól a felnőttkoromig. Életem minden szakaszában számíthattam a jelenlétükre és a szeretetükre. Jó szülők voltak. Mindketten megadták számomra azokat az alapvető elemeket, amelyekre minden gyereknek szüksége van az anyja és az apja részéről, és amelyekről később még beszélünk. Kijelenthető, hogy jó eséllyel meg sem írtam volna ezt a kötetet, ha apám és anyám gondoskodása és hatása nélkül nőttem volna fel.

Örököltem anyám azon képességét, hogy látom a probléma minden oldalát, és együttérzek minden résztvevővel. Ő kiváló konfliktuskezelő, mert látja az egyes perspektívákat, és átérzi a résztvevők küzdelmét, függetlenül attól, hogy melyik oldalon áll. Amikor olyan témákról írok, amiért kirúgnak a Facebook anyacsoportjaiból, ugyanez az empátia óv meg attól, hogy rosszindulatot feltételezzek azok részéről, akikkel nem értek egyet.

És hogy mit örököltem apámtól? Magabiztosságot. Neki köszönhetem, hogy képes vagyok belépni egy férfiakkal teli helyiségbe, és határozottan kezet fogni velük, miközben a szemükbe nézek. Nem számít, hogy Tony Jonesszal nézek-e szembe a Lateline-on, vagy egy teremnyi férfi cégvezetővel; ha az ő világukban való eligazodásról van szó, akkor az apámtól szerzett önbecsülési szintemre támaszkodom. Soha nem szenvedtem önbizalomhiánytól, ezt apámnak és az ő szeretetteljes törődésének köszönhetem.

Ennek ellenére nem volt minden rózsás. Ahogy azt később majd részletezem, a válás szörnyű, és a gyerekek számára a legrosszabb. A válás nem egyszeri esemény, hiszen veszteségek és változások egész hullámát indítja be. A gyerekkor biztonságának végét jelenti, mivel a szülők szétköltöznek és újraházasodnak, vagy másféle partnerkapcsolatuk lesz, amellyel gyakran gyerek is jár, aztán ezek közül is felbomlik valamelyik, vagy éppen mind a kettő, és ez így megy újra és újra… Az elvált családok gyerekei közül sokan még felnőttkorukban is két karácsony között zsonglőrködnek, közvetítő szerepet játszva az egymással perlekedő szülők között. Nem könnyű váláson átment gyereknek vagy felnőtt gyereknek lenni.

Az én történetem tehát nem egy apa nélkül, két anya által felnevelt lány története, hanem egy olyan nőé, aki szereti az édesanyját és a partnerét. Egy olyan nőé, aki amellett, hogy támogatja a házasságot, és egyformán fontosnak tartja az anya, illetve az apa szerepét, szeretettel gondoskodik a meleg családtagjáról és a barátairól is.

Sokan megkérdezik tőlem, hogy édesanyám mit gondol arról, amit csinálok. A válaszom az, hogy nem az ő nevében beszélek. Ő tudja, hogy szeretem, és azt is, hogy két férfi soha nem tudná átvenni a helyét az életemben.

A könyv másik szerzője

Szenvedélyesen rajongok a gyerekekért, megvan a tehetségem a kutatáshoz, és nem okoz gondot, ha nyilvánosság előtt kell beszélnem. Író azonban nem vagyok.

Amikor elindítottam a blogomat, szükségem volt valakire, aki fogyaszthatóvá teszi a terjengős és nehézkes posztjaimat. Ekkor lépett be a képbe Stacy Manning, a barátom, aki profin kezeli a Facebookot. A blog úgy működött, hogy én elküldtem neki egy tartalmas, de sajnos nagyon unalmas irományomat, ő pedig varázsolt. A postaládámat elhagyó, bő lére eresztett, „még anyukád is csak azért olvasná végig, mert szeret” stílusú kirohanások lényegre törő és derűs formában tértek vissza.

Csodás kapcsolat alakult ki közöttünk – két háztartásbeli anyuka között, akik ráadásul tökéletesen ki is egészítették egymás erényeit. Két jóbarát, akik szakemberek és intézmények támogatása nélkül léptek a ringbe, hogy az internet aprócska sarkából kiáltsák ki az igazságot. Idővel a kiabálás és a lendület felkeltette azok figyelmét, akiknek a hangja messzebb ér az internet világában, és elkezdték publikálni a munkáinkat. Most pedig itt állunk, a nevünkkel egy olyan könyv borítóján, ami remélhetőleg hatást gyakorol majd a közbeszédre.

A Szemünk fényei az én gyerekem, ám a szárnysegédem, Stacy nélkül nem tudtam volna eddig jutni. Nyolc éve már, hogy folyamatosan készen áll a szavaimat szellemes és fajsúlyos prózába önteni olyan tehetséggel, amilyenről én csak álmodhatok. Néha csak kicsit csiszolgatta az eredetit, máskor viszont szinte teljesen átírta a munkámat. Ha az olvasás során valahol kacagni támad kedve, vagy szíven üti egy-egy befejezés, azért biztosan Stacy a felelős. Csodálom azokat a szerzőket, akik szárnysegéd nélkül írnak; ha nincs Stacy, sokan már biztosan abbahagyták volna az olvasást.

Itt az ideje valami újnak!

Minél többet blogoltam, és álltam ki a gyerekek jogaiért, annál inkább nyilvánvalóvá vált számomra, hogy a házassággal és a családdal kapcsolatos témák általában fájó módon csakis a felnőttek vágyaira fókuszálnak. Az is feltűnő volt, hogy a vitás helyzetekből kivétel nélkül a gyerekek kerültek ki vesztesen. Világos volt, hogy valakinek hivatalosan is ki kell állnia a gyerekek jogainak védelméért a házassággal, családdal és szülőkkel kapcsolatos ügyekben. Részt vettem az International Children’s Rights Institute elindításában, amely az első, de csupán rövid életű kísérlet volt arra, hogy a gyerekekről szóló beszélgetést ismét beemeljük a vitatémák közé. Eközben sokasodtak a gyerekekre leselkedő veszélyek. Akárcsak a házasság kérdésében, a mesterséges megtermékenyítésről, a születési anyakönyvi kivonatról, válásról és együttélésről szóló vitákban is a felnőttek uralták a terepet, holott az egyes kérdésekre adott esetleges rossz válaszaink árát a gyerekeknek kell megfizetniük. Valakinek hangot kellett adnia nekik is ezekben a vitákban.

A gyermekjogi misszió megkezdése kicsit olyan, mint amikor elsőként, jóval a vendéglátó érkezése előtt toppanunk be egy ünnepségre. Úgy gondoltam, hogy a fontos emberek valamelyike észreveszi majd, hogy készülőben van valami, és beleveti magát a megvalósításba, de senki sem mutatkozott. Mint kiderült, ez a senki roppant meggyőző. Senki nem mutatott rá arra a nyilvánvaló tényre, hogy bár nem vagyok „fontos ember”, de birtokomban van valami, ami szükséges hozzá: a hajlandóság.

Több olyan felnőtt segítségével, akik gyerekként átélték szüleik elvesztését válás vagy mesterséges megtermékenyítés miatt, vagy akiknek LMBT-szüleik vannak, megalapítottam a Them Before Us nonprofit szervezetet, amely elkötelezett amellett, hogy őket (a gyerekeket) a mi (a felnőttek) elé helyezze. Ez az egyetlen, kizárólag a gyerekek családon belüli jogainak védelmével foglalkozó szervezet. Küldetésünk olyan társadalompolitika előmozdítása, amely arra ösztönzi a felnőtteket, hogy aktívan tartsák tiszteletben a gyerekek jogait, ahelyett hogy elvárnák a gyerekektől alapvető jogaik feláldozását a felnőttek vágyaiért. Célunk, hogy minden felnőttet felvértezzünk a gyerekek jogainak védelméhez szükséges eszközökkel. Vagy még egyszerűbben: hitünk szerint a felnőttek dolga az, hogy vállalják a harcot a gyerekek helyett, és ez az a téma, amihez újra és újra visszatérünk e könyvben.

A lényeg a következő: a család tekintetében a gyerekeknek joguk van az anyjukhoz és az apjukhoz. Ha ezt a jogot figyelmen kívül hagyják, a gyerekek árucikké válnak; olyan tulajdonná, amely kivágás után mindenféle romantikus felnőttkapcsolatba beragasztható. Vitathatatlan, hogy léteznek alkalmatlan biológiai szülők és hősies nevelőszülők, ám ezek ritkaságszámba mennek, azt pedig mind a bal-, mind a jobboldali társadalomtudósok elismerik, hogy a gyerek javát az szolgálja a legjobban, ha a házasságban élő biológiai szülei nevelik fel. A Them Before Us olyan egyéni döntésekre és jogalkotási intézkedésekre ösztönöz, amelyek tiszteletben tartják a gyerekek jogait azzal a céllal, hogy maximalizálják a következő nemzedék mentális, fizikai és érzelmi egészségét. Célunk, a legnagyobb alázattal, a házasság, a család és a szülői lét körüli beszélgetések globális átvétele.

A könyv rávilágít arra, hogy

• miért nem érhetjük el soha a társadalmi igazságosság legalacsonyabb szintjét sem, hacsak nem garantáljuk mindezt minden egyes gyereknek;

• miért az anya, az apa és a biztonság a három makrotápanyag a gyerekek szocioemocionális étrendjében, és hogy mi történik a társadalommal, ha a gyerekek e téren éhezni kényszerülnek;

• miért jelent a házasságban élő anya és apa alkotta háztartásból való minden kilépés alapvetően veszélyt a gyerekek jogaira;

• miként hat a válás, az azonos nemű szülői környezet, a sperma-petesejt donáció, illetve a béranyaság és az örökbefogadás a gyerekekre;

• miként forgatja vissza az idő kerekét kétszáz évvel az emberi jogok védelméért folytatott erőfeszítéseinkben, ha nem védjük meg a gyerekek jogait.

A tizedik fejezethez érve egyértelművé válik, hogy miért a gyerekek jogaiért folytatott harc korunk legnagyobb csatája. Remélem, hogy amikor leteszi ezt a könyvet, ön is a globális gyermekjogi mozgalom tagjaként látja magát – egy olyan mozgaloménak, amely azt követeli, hogy személyes és politikai döntésekben a gyerekek jogait helyezzük előtérbe, függetlenül a felnőttek vágyaitól, küzdelmeitől és sóvárgásaitól.

A gyerekek szíve és egész társadalmunk egészsége múlik ezen!

A csend történetei

A gyerekek ősidők óta ki vannak téve annak a veszélynek, amit a szülők tragikus elvesztése jelent. A háborús veszteségek apanélküliséget idéztek elő, míg a nők rendszeresen belehaltak a szülésbe. Szerencsére a modern orvostudomány és a modern hadviselés e téren jelentős mértékben csökkentette az anyákra és apákra leselkedő veszélyeket. A modern hozzáállás és a modern technológiák azonban a szenvedő gyerekek új hullámát hozzák létre.

A szociológusok évtizedek óta tanulmányozzák a család szerkezetét. A házasságpártiaknak mindig is a legjobb adatok álltak rendelkezésükre. Mindig is szilárd bizonyítékaink voltak az anyák és apák fontosságáról. A társadalomhoz azonban nem jutottak el ezek az üzenetek, hiszen a tanulmányok és statisztikák nem dobogtatják meg a szívet. A történetek azonban igen.

A Them Before Us ezért kínál biztonságos teret azoknak a felnőtteknek, akik el akarják mondani a történetüket arról, hogy gyerekkorukban megszenvedték a szülői gondoskodás hiányát. Ezeket a beszámolókat három kategóriába soroltuk: válást és elhagyást átélt gyerekek; LMBT-szülők mellett felnövekvő gyerekek; valamint béranyaság vagy mesterséges megtermékenyítés útján született gyerekek. Ebben a könyvben az ő történeteiket teszem közzé.

Valószínű, hogy még sohasem hallotta a hangjukat. Ennek az az oka, hogy a társadalom egésze, és általában a saját szüleik is, hatalmas árat fizettetnek velük azért, ha mesélni kezdenek.

Amikor egy gyerek tragédia következtében veszíti el a szüleit, nyíltan gyászolhatja őket. Ráadásul nem is marad magára a gyászában. Mindenki, aki ismerte a szülőket, együtt sír vele, mert mindenki megérti, hogy egy szülő elvesztése mennyire lesújtó. Ám ha egy gyerek a szülei szándékos döntése miatt veszíti el a szüleit, egyedül kell gyászolnia. Íme, néhány példa, hogy az ilyen veszteség miként befolyásolja a gyerek életét:

• Egy egyedülálló anya által nevelt fiatalember nem bánkódhat az apja hiánya miatt. Ha hangot ad a veszteségének, azzal elítéli az anyját, akit szeret. A fájdalma nem érvényesülhet: azt mondják neki, hogy legyen hálás, amiért ennyire szeretik és akarják.

• Egy két anyuka mellett nevelkedett, mára felnőtt nő emlékszik, hogy gyerekkorában integetett minden, a házuk fölött szálló repülőgépnek, mert azt remélte, hogy az apukája a fedélzeten van, és éppen lenéz rá. Ha elmondaná a történetét, akkor a világ és azok, akiket a legjobban szeret, homofóbnak titulálnák.

• Egy kisfiú fél megmondani az apjának, hogy ne vegye el az új barátnőjét. Vajon jobbá válhat-e a kapcsolata ezzel az otthonában élő és az apja szeretetét élvező új nővel, ha elárulja, hogy igazából azt szeretné, ha az apja kibékülne az anyjával?

Azok a gyerekek, akik azért veszítették el az egyik szülőjüket, mert a felnőttek vágyai elsőbbséget élveztek az anyjuk és az apjuk által való megismeréshez és szeretethez való jogukkal szemben, a legbensőségesebb kapcsolataikkal fizethetnek a saját szüleik döntése fájdalmas következményeinek megosztásakor.

Amikor felnőttek teszik közzé a családi önmegvalósításról szóló történeteiket, a világ elalél tőlük. Mindig a felnőttek iránti együttérzés kerül előtérbe a nők meddőség elleni harcáról, a béranyát kereső meleg párok GoFundMe-kampányairól szóló cikkek kapcsán, vagy amikor egy híresség „coming outol”, és elhagyja a házastársát és a gyerekeit.

Amikor gyerekek osztják meg a családjuk bukásáról szóló történeteiket, a világ forrongani kezd. Az elvált szülők gyerekeivel közlik, hogy hagyják abba a panaszkodást, mert „sok gyerek még náluk is rosszabb helyzetben van”. Azokat a gyerekeket, akiket két anya nevel, mégis elárulják, hogy az apjuk után áhítoznak, maradiaknak bélyegzik. A mesterséges megtermékenyítés révén fogant, identitáskeresési küzdelmeinek hangot adó gyereknek azt mondják: „Hálásnak kellene lenned az életedért!”

Egy nő, akit embrióbeültetés révén hozott világra egy béranya, leírta, milyen együttérző figyelmet kapnak a gyerekre vágyó felnőttek. A következőket tette közzé a mesterséges megtermékenyítéssel született gyerekek történeteit közlő AnonymousUs.org oldalon:

Mindenütt teherbe esni nem tudó, zokogó anyukák történeteivel apellálnak a nyilvánosság sajnálatára, és csodás történeteket mesélnek azokról az anyukákról, akik más anyák és apák gyerekeit vásárolták meg azért, hogy végre szülővé válhassanak… Vicces, hogy ezek a történetek kerülnek a címlapokra, miközben az enyém egy alig látogatott weboldalon porosodik.{4}

Nyilvánvaló, hogy vannak olyan felnőttek, akiknek elváltak a szüleik, vagy asszisztált reprodukcióból fogantak, vagy azonos nemű szülők nevelték fel őket, és nem érzik hátrányos helyzetben magukat. Vannak, akiket szeret és támogat a mostohacsaládjuk, a mesterséges megtermékenyítéssel világra jött gyerekek húsz százalékát szinte egyáltalán nem is érdekli a biológiai szülei kiléte,{5} és Zach Wahls beköltözhetett az Obama vezette Fehér Házba, amiért támogatta az azonos nemű párok örökbefogadását az iowai törvényhozásban. Az ilyen történeteket megosztó gyerekek jutalma a szüleikkel való szorosabb kapcsolat. Történeteik minden fontosabb híradásban megjelennek, mivel azt a hitet erősítik, hogy bármilyen életet választanak is maguknak a felnőttek, a gyerekekkel minden rendben lesz.

A problémák azonban a néma többségben rejtőznek, akiknek égető szükségük van arra, hogy hallathassák a hangjukat. Akiket megbüntetnek azért, ha kinyitják a szájukat. Akik az őszinteségükkel mindent elveszítenek.

Ahogy gyarapodtak a történetek, nyilvánvalóvá vált, hogy sok gyerek csak középkorú felnőttként válik képessé arra, hogy feldolgozza az őt ért veszteséget. Egy ismerősöm, akit már tíz éve ismerek, és akit csodálatos nevelőszülei születésekor fogadtak örökbe, eredetileg azt állította, hogy soha nem akarta megkeresni a biológiai szüleit. „Az örökbe fogadó szüleim a szüleim” – közölte, amikor először találkoztunk. Ám nemrég, egy vacsora közben, nem sokkal a harmincötödik születésnapja után azt mondta: „Talán mégis érdekel. Szeretném tudni, hogy kik ők!” A Them Before Us weboldalon (thembeforeus.com) található történetek többségét a negyvenes, ötvenes, hatvanas éveikben járó, néha még ennél is idősebb emberek osztják meg. Sokan még soha nem mesélték el a történetüket. Sokaknak nincs más helyük, hogy őszintén elmondják azt, milyen hatást gyakoroltak rájuk a szüleik döntései.

A könyv górcső alá veszi azokat a különböző küzdelmeket, amelyekkel a három csoportba (válás vagy elhagyás, mesterséges megtermékenyítés vagy béranyaság, azonos nemű szülők) tartozó gyerekeknek szembe kellett nézniük. Ám mindháromban van egy közös pont: a gyerekeknek kellett áldozatot hozniuk azért, hogy alkalmazkodjanak a felnőttekhez.

Az eredmény szempontjából mindegy, hogy valamelyik szülő házasságból való távozásáról, mesterséges megtermékenyítés igénybevételéről, a férj félrelépéséről vagy a felnőttek vágyainak gyermekjogokkal szembeni előtérbe helyezéséről van szó, a gyerekeknek így is, úgy is nagy érzelmi árat kell fizetniük érte. Ráadásul el is várják tőlük, hogy megértést tanúsítsanak, és alkalmazkodjanak a szülő romantikus és szexuális vágyaihoz a létrejövő új háztartásban.

Ám ennek éppen ellentétesen kéne működnie. A teljesen kialakult aggyal és érzelmi intelligenciával bíró felnőtteknek kell megtenniük a nehéz dolgokat. A felnőtteknek kell megérteniük és támogatniuk a gyerekeket, és alkalmazkodni hozzájuk, nem fordítva. És mégis, amikor a felnőttek vágyait a gyerekek jogai elé sorolják, a szülő-gyerek kapcsolat megfordulni látszik: a gyerekek teszik meg a kemény dolgokat, hogy támogassák a szülők kívánságait.

Elárasztanak minket a felnőttek családi ügyekkel kapcsolatos akaratáról szóló történetek. Ideje, hogy meghallgassuk a valódi, a házasságra és a családra vonatkozó rossz válaszaink által létrehozott áldozatokat, azaz a gyerekeket is. Ha hajlandók vagyunk rá, azzal utat építünk az egészséges gyerek, család és társadalom felé. Ám ha becsukjuk a fülünket, akkor a gyerekek továbbra is a felnőttek kiteljesedésének egyszerű alkotóelemei lesznek, híján a fejlődésükhöz elengedhetetlen érzelmi kötődéseknek. Ha azt akarjuk, hogy a társadalmat olyan felnőttek vezessék, akik gyerekkorukban megkapták a felnőtté váláshoz szükséges szocioemocionális útravalót, akkor muszáj befektetnünk a jövő nemzedékekbe.

Első fejezet

A gyerekeknek vannak jogaik

Miután az apja kijelentette, hogy „színt vallani sokkal nehezebb” volt számára, mint a lányának túlélnie az emberrablást és a nemi erőszakot, Elizabeth Smart magát kezdte okolni mindenért.

Pamela Anderson gyerekeinek súlyos nehézséget okoz a stabil kapcsolatok fenntartása, amióta Anderson tizenkét nap után elvált az ötödik férjétől.

„A két apám elvált, miután az egyikük félrelépett az udvarlómmal, akivel most hármas ikreket várnak. Le vagyok sújtva!”

„Négy férfi mellett nőttem fel egy háztartásban, és nem tudtam, hogy melyik közülük az apám. Ennek semmi köze a szeretethez!”

Miközben a média megszállottan szajkózza a válás elrendezését, a négy Bezos gyerek pénzért meg nem vehető dologra áhítozik – arra, hogy a szüleik együtt maradjanak, és szeressék egymást.

Így szólnának a szalagcímek és az idézetek, ha a világ a gyerekek szemszögéből közelítene a házassághoz és a családhoz. Ehelyett felnőttközpontú pletykákat kapunk Ed Smart szexuális életéről,{6} szomorkás részleteket Pamela Anderson legutolsó szakításáról,{7} szemtől szembeni Instagram-fotókat Barrie Barlow-ról és a „selyemfiújáról”, Scottról,{8} újdonságokat egy babát nevelő ötös fogatról,{9} és az egykori Mrs. Bezos nettó vagyonáról.{10}

2012-ben kezdtem a gyermekjogi odüsszeiámat, azóta jelentős időt töltöttem a családszerkezet tanulmányozásával, és egy kiszámítható mintát figyeltem meg. Ha a család, a szülőség, a házasság, a válás vagy a mesterséges megtermékenyítés kerül szóba, a narratívát szinte kizárólag a felnőttek vágya vezérli. A gyerekekről ritkán esik szó a híres szülők „coming outjáról”, egy pár és a béranyaság viszonyáról, vagy a nyitott házasság izgalmairól szóló ötoldalas cikkekben. Ha a gyerekek nagy ritkán mégis szóba kerülnek, csakis azért, hogy megerősítsék a felnőttek döntéseit. A felnőttek, akikkel kapcsolatba kerülünk, leggyakrabban ekként igazolják a viselkedésüket: „Ha én boldog vagyok, a gyerekeim is boldogok lesznek.”

A felnőttközpontú narratíva azonban nem pusztán csak főcímekben érhető tetten: ez vezérli a közbeszédet is. Legyen szó a házasság definiálásáról, vagy az örökbefogadásokat intéző ügynökségek törvényi szabályozásáról, a felnőttek érzései állnak az első helyen. A felnőttek céljai igazolják azokat az új törvényeket, amelyek lehetővé teszik, hogy a gyerek születési anyakönyvi kivonatába ne a vér szerinti szülőket jegyezzék be, vagy hogy lobbizhassanak a többnejűség legalizálásáért; a motivációt kizárólag a felnőttek érzései jelentik.

A felnőttek vágyainak előtérbe helyezése a törvénykezésben és a bíróságokon szörnyű közpolitikához vezetett, és elértünk arra a pontra, amikor a felnőttek vágyait felnőttjogokként próbálják beállítani, ami számos alkalommal mér súlyos csapást a gyerekek meglévő jogaira. A „választás szabadsága” egy-egy gyerek élethez való jogát bitorolja el, mert nap mint nap a felnőttek kívánsága győzedelmeskedik. Amikor törvényesítettük a melegek házasodáshoz való jogát, kizárólag a „házasságkötéshez való jog” került reflektorfénybe, holott az alkotmányban egy szó sincs a kérdésről. A felnőttek a „szüléshez való jogukra” hivatkoznak, hogy rákényszerítsék a biztosítótársaságokat a mesterséges megtermékenyítési kezelések fedezésére. Elég annyit mondani, hogy bármit, amit egy felnőtt igazán akar, egyszerűen csak törvénybe kell foglalni. És hogy hová vezet mindez? Oda, hogy a felnőttek vágyai jogként való kezeléséért a gyerekeknek kell feláldozniuk az emberi jogaikat!

Mit értünk „jogon”?

Ha összezavarodsz a tekintetben, hogy mi minősül jognak, akkor isten hozott a klubban! Habár a jogok mibenlétéről szakajtónyi gondolat áll rendelkezésre, a vita még korántsem zárult le. Egyesek szerint a jogok az ország alapító dokumentumaiban felsoroltakra korlátozódnak, mint amilyen például a szólásszabadság, az élethez vagy az önvédelemhez való jog. Mások azt állítják, hogy az embereknek joguk van a lakhatáshoz, az egészségügyi ellátáshoz, az oktatáshoz, a tiszta vízhez, az államilag támogatott születésszabályozáshoz és a többi. Annyiszor éltek már vissza a „jog” kifejezés használatával, hogy ma már nehéz megérteni, mi minősül valóban jognak.

A gyerekek viszonylatában még bonyolultabb dolog jogokról beszélni, hiszen a szülő-gyerek kapcsolat egyedülálló helyet foglal el az emberi kapcsolatok sorában. Nincs más hozzá hasonló. A gyermekjogok összekeverése a szülői kötelezettségekkel még a legnagyobb elmék körében is nézeteltérésekhez vezet – egyesek hajlandók jogként aposztrofálni a gyerek saját szüleivel szemben támasztott igényét, mások viszont nem. A mi dolgunk az, hogy elmagyarázzuk, miért helyes a „jog” kifejezés használata, amikor egy gyerek saját anyjával és apjával való kapcsolatáról beszélünk.

Könyvtárnyi irodalom született már a gyerekek szülőkkel kapcsolatos jogainak filozófiai alapjairól, ez a kiadvány azonban nem tartozik közéjük. Ez a könyv a gyakorlat és nem az elmélet felől közelít, mindazonáltal elengedhetetlen, hogy meglegyenek azok az alapvető ismeretek, amelyek érthetővé teszik a Them Before Us megközelítését az egyedülálló gyermekjogokhoz, hiszen az egész szervezet erre az alapra épült.

Természetes jogok kontra törvény adta jogok

A Wikipédia tömören így foglalja össze a természetes és törvény adta jogok közötti különbséget:

Természetes jogok azok, amelyek nem függenek egyetlen kultúra vagy kormány törvényeitől vagy szokásaitól sem, azaz univerzálisak és elidegeníthetetlenek (ember alkotta törvényekkel nem lehet hatályon kívül helyezni őket, bár kényszer hatására, például mások jogainak megsértése révén, elveszíthetők). Törvény adta jogok azok, amelyekkel egy adott jogrendszer ruház fel személyeket (az ember alkotta jogok módosíthatók, hatályon kívül helyezhetők és korlátozhatók).{11}

Joseph Kralnak, a Society of St. Sebastian elnökének rövid magyarázata szerint: „A természetes jogok mások erkölcsi kötelességeiből fakadnak. Szóval azt mondom, hogy az élethez való jogom természetes jog. Miért? Mert másoknak egyetemes erkölcsi kötelességük, hogy ne oltsanak ki egy ártatlan emberi életet.”

A törvény adta jogok sokszor ellentmondanak a természetes jogoknak. Az Egyesült Államok történetében erre az afroamerikaiak rabszolgaságba taszítása szolgáltatja a legjobb (és a „legjobb” kifejezés a legrosszabbra utal) példát. A rabszolgaság törvény által tagadta meg a feketéktől a magától értetődő természetes jogaikat, nevezetesen a szabadsághoz, a magántulajdonhoz való jogot, és hogy nem szakíthatják el erővel a gyerekeiket a szüleiktől. Annak ellenére, hogy a rabszolgaságot végül eltörölték, fekete polgártársaink a következő évtizedekben sokat foglalkoztak azzal a jogrendszerrel, amely nem volt hajlandó elismerni a természetes jogaikat. Mivel megértette, hogy igazságos társadalmak csak akkor jöhetnek létre, ha az állampolgárok törvény adta jogai a természetes jogokat tükrözik vissza, és védelmezik, Martin Luther King, a polgári jogi mozgalom élharcosa, arra alapozta forradalmi üzenetét, hogy a kormányzat nem ismeri el az afroamerikaiak természetes jogait.{12}

A gyerekek egyre inkább elveszítik a saját szüleikhez való jogukat. Putting Children’s Interests First in US Family Law and Policy (A gyerekek érdekeinek előtérbe helyezése az amerikai családjogban és -politikában) című könyvében Helen Alvaré, a Them Before Us tanácsadója bemutatja, hogy az amerikai bíróságok miként gyengítették módszeresen a gyerekek és a szüleik közötti jogi kötelékeket. A saját bíróságaink rendítették meg a gyerekek által birtokolt, magától értetődő természetes jogok bármiféle elismerését, miközben, Alvaré érvelése szerint, éppen ezeknek a jogoknak a rovására értékelték fel a felnőttek szexuális kifejezőkészségét.{13}

A gyermekjogok a szülői jogok másik oldala

Az, hogy a jogrendszerünk jelenleg elismeri-e ezeket a jogokat, lényegtelen. A Them Before Us éppen azért jött létre, hogy bebizonyítsa: a gyerekeknek természetes joguk van az anyjukhoz és az apjukhoz, ezt a tényt támasztja alá az a széles körben elterjedt értelmezés is, miszerint a szülőknek joguk van a saját gyerekeikhez.

A szülők nem akármilyen babával hagyják el a szülészetet, hanem a saját babájukkal. És nem csupán azért, mert azt a konkrét gyereket akarják, hanem mert veleszületett joguk van arra, hogy felneveljék a gyereket, akit világra hoztak. Általános az az elvárás, hogy a szülők teljesítsék a gyerekük nevelésére vonatkozó veleszületett kötelezettségeiket, amit a büntető törvénykönyv azon rendelkezései is megmutatnak, amelyek a szülői kötelezettségek elmulasztására vonatkoznak, legyen szó a tartásdíj fizetéséről, illetve elhanyagolás vagy bántalmazás esetén a szülői alkalmasság alapos kivizsgálásáról. Más szóval, széles körben elterjedt jogi és kulturális vélelem, hogy azok neveljék fel a gyerekeket, akik felelősek a világra jöttükért, és büntetés jár ennek elmulasztásáért. A nemi erőszak és a vérfertőzés áldozataitól eltekintve, a gyermekjogok tekintetében minden olyan felnőtt, aki úgy dönt, hogy szülő akar lenni, köteles megóvni és gondozni az általa létrehozott emberi életet.

A gyerekek szüleikhez fűződő jogai gyakran ütköznek a felnőttek vágyaival, de soha nem kerülnek összeütközésbe a szülők jogaival. Az egyedülálló szülő-gyerek kapcsolatban a jogok szimbiózisban vannak; az anya és az apa gyerekük neveléséhez fűződő eredendő joga azon alapszik, hogy ők a felelősek a világra hozataláért. A szülők gyerekükkel való egyedülálló kapcsolata jogosítja fel a szülőket a gyerekük nevelésére. És hasonlóképpen, a gyerek és a szülő közötti egyedülálló kapcsolat adja meg a gyerek számára azt a jogot, hogy a saját anyja és apja nevelje fel. A szülőknek joguk van a saját kisbabájukkal elhagyni a szülészetet, a gyereknek pedig a saját szüleivel.

E gyermekjog egyetemességét a szülő és a gyerek közötti jogi kötelék megszakításához szükséges eszközök is szemléltetik. Legyen szó örökbefogadásról vagy Petri-csészében előállított gyerekekről, a petesejtet, spermát vagy anyaméhet felajánló személyeknek sok-sok papírt kell aláírniuk ahhoz, hogy lemondjanak a születendő gyerekhez fűződő jogaikról.

Melissa Moschella szülői jogi szakértő, a Them Before Us tanácsadója elmagyarázza, hogy a gyerek anyjához és apjához fűződő természetes joga, valamint a gyerekkel kapcsolatos szülői kötelezettség miért ugyanannak az éremnek a két oldala.

A biológiai szülőknek szigorúan át nem ruházható kötelezettségük, hogy szeressék a gyerekeiket, és tekintettel a szülő-gyerek közötti biológiai kapcsolat egyedülálló szorosságára, valamint a gyerek jóllétére gyakorolt pozitív hatás fontosságára, ez a kötelezettség nagy súllyal esik a latba. Továbbá ahhoz, hogy a biológiai szülők megfelelően szerethessék a gyerekeiket, nekik maguknak kell felnevelniük őket, kivéve a valódi alkalmatlanság eseteit. A szülők e kötelezettségei összefüggnek a gyerek azon abszolút jogával, hogy a biológiai szülei szeressék, és azon prima facie jogával, hogy a biológiai szülei neveljék fel.{14}

Amikor a felnőttek gyereket nemzenek, akár hagyományos módon, akár laboratóriumi technikus segítségével, a gyereknek joga van ahhoz, hogy ismerjék, szeressék és felneveljék. Ezt egyetlen természetes jog által megalapozott eset sem vitathatja el.

A szülők saját gyerekeikhez fűződő jogának általános elfogadása a legerősebb bizonyíték arra, hogy a gyerekeknek is joguk van a saját szüleikhez, sajnos azonban gyakran előfordul, hogy politikai célok elérése érdekében felelőtlenül használják a jog kifejezést, ezért lehet, hogy még mindig nincsenek teljesen meggyőzve. Amikor összezavarodom, hogy mi számít természetes jognak, három szabályt alkalmazok a helyes megfejtéshez.

1. A természetes jog kormányzás előtti. Csak az tekinthető természetes jognak, ami időben a kormányzati tevékenység elé helyezhető – azaz olyan jog, amit nem kormány hozott létre, sőt attól függetlenül létezik. Az élethez való jog, a szólás- és vallásszabadság, valamint az önvédelem joga már a kormányzatok előtt is létezett. A kormányokat éppen e jogok elismerésére hozták létre.

2. A természetes jog szavatolása nem személyfüggő. Vagyis lényegében olyan jog, amit senkinek sem kell garantálnia a másik számára. Ha kemény munkával a felszínre hozunk valamit, amit palackozás után fogyasztani kezdünk, azt senkinek sincs joga elvenni tőlünk. Ha az alapok kiásása után felépítjük a saját házunkat, azt senkinek nincs joga elvenni tőlünk. Ha valaki tizenkét évet áldoz az orvosi egyetem elvégzésére és a rezidensidőszak kitöltésére, majd praxist alapít, nincs jogunk ahhoz, hogy elvegyük tőle a munkáját. A tiszta víz, a tető a fejünk felett és a modern orvostudomány minőségi életet kínálnak – akár a túlélésünk is múlhat rajtuk –, ennek ellenére egyik sem tartozik a természetes jogok közé. A lakhatáshoz vagy az orvosi szolgáltatásokhoz kapcsolódó jogok az e javak megszerzésének szabadságában rejlenek. Az árukhoz vagy szolgáltatásokhoz való jog azt jelenti, hogy a szolgáltatóknak nincs más választásuk, mint biztosítani ezeket, vagyis kénytelenek mások „jogait” kiszolgálni. Sok aktivista teszi le a garast a „jog” kifejezés mellett, hogy előmozdítsa a rászorulók önzetlen megsegítésének célját, ám a szükségleti cikkek jogokként való helytelen besorolása éppen azokat a képességeket gyengíti, amelyek a tényleges jogok védelmét szolgálják. Andrew DeLoach, a Trinity Law School Emberi Jogi Központjának igazgatója, finomabb megvilágításban beszélt erről: „Egyre szaporodnak az új, hamis jogok – felforgatva az alapjogokat –, és nemcsak akkor, amikor engedjük a jogok újradefiniálását, hanem akkor is, amikor nem különböztetjük meg őket egymástól.{15}” Más szóval, amikor minden jogos, akkor semmi sem jogos!

3. A természetes jog mindenkinek egyenlően jár. Végül, a természet mindenkinek azonos jogokat ad. Mindenkinek egyenlő joga van a szóláshoz, a vallásszabadsághoz és az önvédelemhez. Habár léteznek elnyomó kormányzatok, mindenki úgy jön a világra, hogy kisebb-nagyobb mértékben, de birtokában van ezeknek a jogoknak. Ezzel szemben a javak nagyon eltérők: állami kontra magánegészségügy, panellakás kontra családi ház, középiskolai végzettség kontra PhD. És még sorolhatnánk a példákat. Ha változhat a mennyiség vagy az érték, akkor nem beszélhetünk természetes jogról. Természetes jog az, amiből mindenkinek természetnél fogva ugyanannyi jut.

Akkor a három szabály alapján miként is igazolható a gyerekeknek a saját anyjukhoz és apjukhoz fűződő joga?

• A szülő-gyerek kapcsolat már a kormányzat előtt is létezett. Egyidős az emberiséggel, függetlenül attól, hogy azt Ádámtól és Évától, vagy a Homo erectustól számítjuk.

• A gyereket senki sem látja el a biológiai szüleivel. Ha a gyerek létezik, akkor van anyja és apja is.

• Mindenkinek ugyanannyi (azaz egy-egy) anyja és apja van. Mindannyiunknak pontosan két biológiai szülője van, nem több és nem kevesebb.

Vagyis, míg a gyerek szülőkhöz fűződő törvény adta jogai módosíthatók, addig az anyjukhoz és apjukhoz kapcsolódó természetes jogaik elvitathatatlanok.

Jog az élethez, jog a szülőkhöz

Mi, akik az életet támogatjuk, azóta küzdünk a meg nem született gyerekek védelméért, amióta Jane Roe kiharcolta az abortusz lehetőségét. Sokan vannak közöttünk, akik az elmúlt ötven évet a meg nem született gyerekek védelmének szentelték, hiszen az embriológia tudománya bebizonyította, amit eddig is tudtunk: az emberi élet a fogantatással kezdődik, ezért védelmet érdemel. A helyes megfejtést adó három szabály egyértelműen megerősíti, hogy a még világra nem hozott gyereknek is joga van az élethez.

• Az élet már a kormányzat előtt is létezett.

• Az élet a fogantatással kezdődik. Nem a kormányzat felelőssége, hogy életet adjon valakinek, ebből következik, hogy nem is ismerheti el, és nem is védelmezheti annak igazságtalan elvételét.

• Mindenkinek ugyanannyi élete (pontosan egy) van.

A gyerek élethez való joga és a gyerek szüleihez fűződő joga közötti hasonlóság túlmutat azon a tényen, hogy mindkettő alapvető emberi jog.

A gyerekek élethez való jogának védelmezői megértik, hogy

• az élethez való jog természetes jog, amit törvény adta jogként is el kellene ismerni;

• a felnőttek felelőssége a gyerek élethez való jogának védelme, mivel a gyerekek nem tudják megvédeni magukat;

• ha nem védjük meg a gyerek élethez való jogát, az pusztító következményekkel jár a gyerekekre nézve;

• a gyerek élethez való jogának védelme biztosítja a gyerekek puszta létét.

A gyerekek saját szüleikhez való jogának védelmezői megértik, hogy

• a szülőkhöz való jog természetes jog, amit törvény adta jogként is el kellene ismerni;

• a felnőttek felelőssége a gyerek szüleihez való jogának védelme, mivel a gyerekek nem tudják megvédeni magukat;

• ha nem védjük meg a gyerek szüleihez való jogát, az pusztító következményekkel jár a gyerekekre nézve;

• a gyerek saját anyjához és apjához való jogának védelme biztosítja a gyarapító életet.

A magzatvédők többsége tisztában van azzal, hogy az anyák és apák eltérő, de egymást kiegészítő előnyöket nyújtanak a gyereknevelésben. Ám meglepő vakfoltot fedeztem fel magzatvédő honfitársaim körében a mesterséges megtermékenyítés tekintetében. Annyira belefeledkeztünk a magzatelhajtó iparág elleni küzdelembe, hogy elhanyagoltuk a kisbabagyártó ipar által előállított gyerekekért folytatott harcot. Ez hát az üzlet, hölgyeim és uraim: az abortusz és a mesterséges megtermékenyítés ugyanannak a gyerekértékesítési éremnek a két oldala.

• Mind az abortusz, mind a mesterséges megtermékenyítés felnőttközpontú. Azok, akik a „magától értetődő abortuszt” támogatják, a sikert azon mérik, hogy a felnőttek elégedettek-e az eljárás végén, és nem törődnek azzal, hogy a gyerek teste sértetlen marad-e. A mesterséges megtermékenyítés hívei szerint a felnőttek végső elégedettsége a mérce, és nem az, hogy sértetlen marad-e a gyerek kapcsolata a biológiai szüleivel.

• Az abortusz és a mesterséges megtermékenyítés hívei szerint a gyerek jogai azon alapulnak, hogy akarják-e az adott gyereket, vagy sem. Az abortuszhívők azt mondják, hogy „ha valaki nem akar gyereket, akkor a magzat élethez való joga ellenére is véget vethet a létezésének”. Az asszisztált reprodukció támogatói szerint „ha valaki nagyon szeretne gyereket, akkor akár rá is kényszerítheti őt a létezésre, még akkor is, ha ezzel megsérti az anyjához és apjához fűződő jogait”.

Mi, magzatvédők, együttérzünk a nem kívánt terhességtől szenvedő nőkkel, de azzal is tisztában vagyunk, hogy a felnőtteknek tiszteletben kell tartaniuk a gyerekek élethez való jogát. A Them Before Us támogatói együttéreznek azokkal, akiket a meddőség érint, illetve a gyerekre vágyó LMBT-személyekkel is, mégis szilárdan hisznek abban, hogy minden felnőttnek tiszteletben kell tartania a gyerekek édesanyához és édesapához fűződő jogát.

A meg nem született gyerekek humanizálása áll a magzatvédők közelmúltbeli győzelmeinek középpontjában. Hasonló sikereket érhetünk el a házasság és a család tekintetében is, ha humanizáljuk a világra hozott gyerekek szükségleteit, és kézzelfoghatóvá tesszük azt a szenvedést, amit a szülőkhöz való jog megtagadása okoz. Minden gyereknek, legyen kívánt vagy nem kívánt, jogai vannak, amiket a felnőtteknek tiszteletben kell tartaniuk.

Ha a magzat pártján állsz, akkor közénk tartozol.

A gyerekek jogait világszerte elismerik

Az élethez való jogunk a legfontosabb, ez az a jog, amitől az összes többi is függ. A nagy többségünk tisztában van vele, hogy a gyerekeknek joguk van az élethez, ám még a leglelkesebb magzatpártiak is meglepődhetnek, amikor rájönnek, hogy ha gyerekekről van szó, egy másik alapvető jog is védelemre szorul.

Az anyaméhen kívüli gyarapodáshoz a gyerekeknek három tápanyagra van szükségük a szocioemocionális étrendjükben: az apjuk és az anyjuk szeretetére, valamint stabilitásra. A gyerek számára az anya és az apa házassága a legjobb esély egy biztos otthonra. Az apa távozásával gyakran a biztonság is megszűnik, és az egekbe szökik azoknak a gyerekkori traumáknak a kockázata, amelyek számos társadalmi probléma középpontjában állnak. Sajnos évtizedről évtizedre egyre kevesebb gyerek nő fel úgy, hogy megfelelően számíthatott volna erre a létfontosságú szocioemocionális hármasra. Ezért a gyerekek mindkét biológiai szülővel való kapcsolathoz való természetes jogának elismerése kiemelkedően fontos.

Ha a gyerekek mindkét szülőhöz fűződő joga védve van, akkor a körülmények adottak lesznek a megfelelő fizikai, érzelmi és mentális egészségükhöz. Ahogy az a következő fejezetekből kiderül majd, minimalizálódik a valószínűsége annak, hogy szegénységben éljenek, hogy bántalmazzák őket, vagy hogy bűnözőkké váljanak, viszont minden esélyük meglesz a tanulmányi és szakmai sikerekre. Röviden: semmilyen pénz vagy állami beavatkozás nem szolgálja olyan hatékonyan a gyerekeinket, mint a saját szüleikhez való joguk védelme. Ennek az alapvető jognak a védelme automatikusan garantálja, hogy a gyerekek ahhoz a két felnőtthöz forduljanak, akik – ahogy azt majd a második fejezetben tárgyaljuk – nem csupán biológiai identitást adnak a számukra, de statisztikailag is a legnagyobb biztonságot nyújtó felnőttek az életükben.

A föld minden országa tisztában van azzal, milyen fontosak a gyerekek számára a saját szüleik. Az Egyesült Nemzetek Szervezete az általa tető alá hozott gyermekjogi egyezményben – a történelem folyamán a legszélesebb körben ratifikált emberi jogi szerződésben – rögzítette a gyerekek jogát arra, hogy mindkét szülő ismerje és szeresse őket.